УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 991/11973/25
провадження № 51 - 1444 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , на ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 05 лютого 2026 року про повернення його апеляційної скарги,
встановив:
Вироком Вищого антикорупційного суду від 29 грудня 2025 року затверджено угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні від 19 листопада 2025 року за № 52025000000000655, укладену між прокурором Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_6 і обвинуваченим ОСОБА_7 від 19 листопада 2025 року. ОСОБА_7 визнано винним та призначено йому узгоджене сторонами угоди покарання за ст. 255 ч. 1, ст. 27 ч. 5, ст. 28 ч. 4, ст. 191 ч. 5, ст. 70 ч. 1 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, на державних та комунальних підприємствах, установах та організаціях, строком на 3 роки.
На підставі ст. 75 ч. 2 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання та встановлено іспитовий строк тривалістю 1 рік з покладанням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. 
Також цим вироком затверджено угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні від 19 листопада 2025 року за № 52025000000000655, укладену між прокурором Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_6 і обвинуваченим ОСОБА_8 від 19 листопада 2025 року.ОСОБА_8 визнано винним та призначено йому узгоджене сторонами угоди покарання за ст. 255 ч. 1, ст. 27 ч. 5 ст. 28 ч. 4, ст. 191 ч. 5, ст. 70 ч. 1 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, на державних та комунальних підприємствах, установах та організаціях, строком на 3 роки.
На підставі ст. 75 ч. 2 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання та встановлено іспитовий строк тривалістю 1 рік з покладанням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. 
Ухвалою судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 05 лютого 2026 року апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5  на вирок Вищого антикорупційного суду від 29 грудня 2025 року повернуто особі, яка її подала, оскільки апеляційну скаргу подала особа, яка не має права її подавати.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування таких вимог адвокат вважає, що вирок Вищого антикорупційного суду від 29 грудня 2025 року, яким затверджено угоду про визнання винуватості щодо ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , порушує права та інтереси ОСОБА_5 і презумпцію його невинуватості. При цьому зазначає, що в тексті вироку ім`я ОСОБА_5 знеособлено як «ОСОБА_1», проте зазначено дату його перебування на посаді т.в.о. Глави адміністрації Президента України, а відтак у вироку можна ідентифікувати ОСОБА_5 , який є відомим українським політиком, державним діячем та народним депутатом. Посилаючись на практику касаційного суду, адвокат вважає, що суддя Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду належним чином не зважив на доводи апеляційної скарги та неправомірно повернув апеляційну скаргу як подану особою, яка не має права на оскарження вказаного вище вироку.
Мотиви Суду 
Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до касаційної скарги копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Згідно з вимогами ст. 399 частинами 3, 5, 6 КПК України суддя-доповідач повертає апеляційну скаргу, якщо апеляційна скарга подана особою, яка не має права подавати апеляційну скаргу, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями ст. 394 цього Кодексу.
Відповідно до частини 5 цієї статті копія ухвали про повернення апеляційної скарги, про відмову у відкритті провадження невідкладно надсилається особі, яка подала апеляційну скаргу, разом з апеляційною скаргою та усіма доданими до неї матеріалами. Згідно частини 6 цієї норми закону ухвала про повернення апеляційної скарги або відмову у відкритті провадження може бути оскаржена в касаційному порядку.
Відповідно до ст. 475ч. 4 КПК України вирок на підставі угоди може бути оскаржено у порядку, визначеному цим Кодексом, на підставах, передбачених ст. 394 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 394 ч. 4 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржено:
1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно на підставах: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, установлених частинами 4, 6, 7 ст. 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладання угоди;
2) прокурором виключно на підставах: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 ч. цього Кодексу угоди не може бути укладено.
Коло осіб, які мають право подати апеляційну скаргу, визначено ст. 393 КПК України. Пунктом 10 цієї норми передбачено, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.
При цьому, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03 березня 2016 року (справа № 5-347кс15), конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження; і при цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою в доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч. 2 ст. 24 КПК.
Отже, відповідно до вказаного висновку, обов`язковою умовою для виникнення у особи, яка не включена до переліку осіб, передбаченого ст. 394 КПК України, права на апеляційне оскарження вироку суду на підставі угоди є те, що такий вирок має стосуватись прав, свобод та інтересів такої особи. 
Крім того, об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 18 травня 2020 року у справі № 639/2837/19 сформулювала такий висновок щодо вказаного питання: суддя-доповідач суду апеляційної інстанції, вирішуючи відповідно до вимог ст. 398 КПК питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою іншої особи (захисника чи представника іншої особи) на вирок на підставі угоди, має впевнитися, що у тексті вироку зазначено такі дані, які прямо вказують на дану конкретну особу, або визнані встановленими такі обставини, які дозволяють апеляційному суду (судді-доповідачеві) з впевненістю ідентифікувати іншу особу; крім того, вирок має стосуватися прав, свобод та інтересів цієї іншої особи. Дані, які містяться у процесуальних документах, складених слідчим або прокурором (обвинувальний акт, повідомлення про підозру, тощо), не можуть слугувати підставою для визнання вироку на підставі угоди про визнання винуватості однієї особи таким, що стосується прав, свобод та інтересів інших осіб.
Так, з вироку суду вбачається, що  ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винуватими у вчиненні злочинів, передбачених ст. 255 ч. 1 КК України (в редакції Закону України від 05.04.2001 № 2341-ІІІ), ст. 27 ч. 5, ст. 28 ч. 4, ст. 191 ч. 5 КК України, а саме в: пособництві у період з 06 березня 2014 року по 02 травня 2018 року у заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненого в особливо великих розмірах злочинною організацією, внаслідок чого державі спричинено збитки на суму 817 052 406,75 грн, та участі в період з 06 березня 2014 року по 02 травня 2018 року у злочинній організації з метою вчинення особливо тяжкого злочину.
З доданої до касаційної скарги копії ухвали апеляційного суду вбачається, що суд апеляційної інстанції, проаналізувавши доводи, зазначені в апеляційній скарзі, дав їм належну оцінку та дійшов до обґрунтованого висновку про те, що права, свободи та інтересиОСОБА_5 вироком Вишого антикорупційного суду від 29 грудня 2025 року, яким затверджено угоди про визнання винуватості, укладені між прокурором та обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , не порушуються. 
Суддя суду апеляційної інстанції правильно зазначив у своєму рішенні про те, що вирок, ухвалений на підставі угоди, у такому випадку (стосовно декількох осіб) не має преюдиційного значення для кримінального провадження відносно інших осіб, а визнання винуватості такими особами не є доказом вини інших осіб.
Конституцією України встановлені права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (ст. 62). 
Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Відповідно до ч. 5 зазначеної статті поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. 
До того моменту, коли обвинувальний вирок суду набере законної сили, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, а тому відповідні державні органи повинні поводитися з нею як невинуватою особою (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Аллене де Рібемон проти Франції»). 
Презумпція невинуватості буде порушена, якщо посадова особа висловлює думку про винність особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, коли цього не було доведено відповідно до закону. Чи порушує твердження посадової особи про винність обвинуваченого принцип презумпції невинуватості має бути з`ясовано в контексті тих фактичних обставин, у яких цей висновок було зроблено (рішення Європейського суду з прав людини у справі у справі «Грабчук проти України»). 
Вирок Вищого антикорупційного суду на підставі угоди про визнання винуватості щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 попри те, що містить твердження, що кримінальні правопорушення, які останні вчинили, діючи у складі злочинної організації, з огляду на формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, стосується виключно осіб, які уклали угоди про визнання винуватості. У формулюванні обвинувачення щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , яке визнане судом доведеним, посилання на ОСОБА_5 відсутні, ідентифікувати його неможливо, таке обвинувачення не стосується прав та інтересів ОСОБА_5 і не вказує на порушення його презумпції невинуватості в контексті ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України. 
За таких обставин, суддя суду апеляційної інстанції правильно повернув апеляційну скаргу адвокату ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , з тих підстав, що вирок, який постановлений на підставі укладення угод про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченими ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , не стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_5 і  його захисник не є особою, яка має право на оскарження такого вироку.
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується із зазначеними вимогами кримінального процесуального закону, судовою практикою та висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, сформульованим у постанові від 18 травня 2020 року у справі № 639/2837/19, а посилання адвоката на те, що вирок стосується прав та інтересів ОСОБА_5 є безпідставними.
Повернення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , на вирок Вишого антикорупційного суду від 29 грудня 2025 року, яким затверджено угоди про визнання винуватості, укладені між прокурором та обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , за вказаних вище обставин, всупереч доводам касаційної скарги, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя та порушення прав іншої особи.
Посилання адвоката ОСОБА_4 на судову практику щодо вирішення питання про відкриття апеляційного провадження при оскарженні вироків на підставі угоди іншими особами, не є релевантними до цього кримінального провадження. Суддею суду апеляційної інстанції в цьому кримінальному провадженні було дотримано норми кримінального процесуального закону та враховано відповідну судову практику і практику Верховного Суду (постанова об`єднаної палати Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 639/2837/19), про що зазначено в ухвалісудді суду апеляційної інстанціївід 05 лютого 2026 року.
Крім того, у касаційній скарзі адвокат ОСОБА_4 ставить вимогу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для формування єдиної правозастосовної судової практики та усунення виключної правової проблеми, що спричиняє неконституційну відмову в апеляційному оскарженні вироку на підставі угоди про визнання винуватості іншою особою, яка не є учасником цієї угоди, якщо у цьому вироку містяться формулювання обвинувачення, які дозволяють її ідентифікувати, і фактично констатують вчинення нею кримінального правопорушення та які правові критерії мають застосовуватися для визначення того, чи є вирок на підставі угоди таким, що стосується інтересів цієї особи. 
Колегія суддів не вбачає підстав для відступу від зазначеної вище практики Верховного Суду щодо визначених правових критеріїв, які дозволяють ідентифікувати особу та встановити чи стосується вирок на підставі угоди про визнання винуватості прав, інтересів та свобод іншої особи, яка не є учасником цієї угоди. Крім того, у касаційній скарзі адвоката ОСОБА_4 , хоч є посилання, проте не наведено відповідного обґрунтування наявності підстав, передбачених ст. 434-1 ч. 4, 5 КПК України, для передачі цього кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, зокрема щодо виключної правової проблеми. При цьому колегія суддів не вбачає підстав для відступу від практики Верховного Суду(постанова об`єднаної палати Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 639/2837/19), де чітко розмежовані зазначені в касаційній скарзі адвоката критерії для ідентифікації особи, якими повинен керуватись суддя суду апеляційної інстанції при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження при оскарженні вироку на підставі угоди про визнання винуватості іншою особою. За таких обставин, підстави для передачі цього кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до вимог КПК України відсутні.
Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення немає, в зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України. 
Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Верховний Суд
постановив:
Відмовити адвокату ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 05 лютого 2026 року про повернення його апеляційної скарги. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3