ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 606/804/25	Головуючий у 1-й інстанції Марціцка І.Б. 	
Провадження № 22-ц/817/107/26 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Храпак Н. М., 
секретар - Гичко К.С. 
з участю  ОСОБА_1 та її представника - адвоката Юркевич І.І. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Карого Володимира Вікторовича на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 листопада 2025 року, ухвалене суддею Марціцкою І.Б. у цивільній справі №606/804/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області про встановлення факту самостійного виховання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила встановити факт самостійного виховання та утримання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позов обґрунтовано тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , за час якого у них народився син — ОСОБА_3 . Шлюб між сторонами розірвано 23.01.2024 року. Син ОСОБА_3 проживає разом з позивачкою, яка повністю самоcтійно, без участі батька дитини забезпечує потреби сина, зокрема здійснює організацію навчання та виховання, забезпечує харчуванням, медичним обслуговуванням та дозвіллям, а також іншими аспектами, пов`язаними з життєдіяльністю дитини. Відповідач не проживає разом з позивачкою і дитиною, не приймає жодної участі у вихованні та утриманні сина, позивачці не відомо місце його перебування.
Встановлення даного факту необхідне для захисту прав та інтересів дитини, оформлення документів для отримання соціальної допомоги, вирішення питання про переміщення з дитиною без згоди батька. 
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 листопада 2025 року у задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі представник представник ОСОБА_1 - адвокат Карий В.В. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Вказує, що рішення суду незаконним і необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права, оскільки після припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу син сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із ОСОБА_1 , тоді як відповідач участі у його вихованні та утриманні не бере, а місце його перебування їй не відоме. ОСОБА_1 самостійно забезпечує дитину харчуванням, медичним обслуговуванням, вихованням, навчанням та іншими потребами, а встановлення такого факту необхідне для захисту прав та інтересів дитини, оформлення соціальної допомоги та вирішення питання про переміщення дитини без згоди батька. Висновок суду першої інстанції про недоведеність самостійного матеріального забезпечення дитини є помилковим, оскільки відповідні відомості були надані під час проведення обстежень та відображені в актах уповноважених осіб. Крім цього, вважає безпідставним висновок суду про те, що звернення з таким позовом фактично спрямоване на юридичне закріплення статусу одинокої матері без позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позов спрямований лише на підтвердження фактичних обставин самостійного виховання та утримання дитини, а не на припинення правового зв`язку дитини з батьком.
Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Юркевич І.І., яка доводи апеляційної скарги підтримала, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Обставини справи.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 2015 року, який розірвано рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 23 січня 2024 року у справі № 607/14972/23.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Дружбівської селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області 26 березня 2019 року.
Відповідно до акта обстеження умов проживання від 13 січня 2025 року, складеного комісією Микулинецької с/р, проведено обстеження умов проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Встановлено, що власником квартири є ОСОБА_4 . За вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Фактично за цією адресою проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . У зазначеному акті також відображено, що, зі слів матері, батько дитини стосунків із сином не підтримує, місце його перебування невідоме, у зв`язку з чим мати самостійно забезпечує та виховує сина.
Як вбачається з довідки від 7 січня 2025 року, ОСОБА_3 відвідував Дружбівський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) «Оленка» з 9 серпня 2021 року. У довідці зазначено, що вихованням дитини займається мати — ОСОБА_1 , а батько на даний час відсутній.
Із висновку органу опіки та піклування вбачається, що мати дитини ОСОБА_1 має стабільний заробіток, оскільки працює водієм відділу забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_3 , та належно виконує свої обов`язки щодо забезпечення і виховання сина. Також у висновку зазначено, що ОСОБА_2 за допомогою засобів зв`язку повідомив орган опіки та піклування про самоусунення від виховання та матеріального забезпечення сина ОСОБА_3 , оскільки не має такої можливості, а його дружина самостійно виховує та забезпечує дитину.
ОСОБА_1 не зверталася в суд із вимогами про стягнення аліментів із ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_6 . 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
Відносини по вихованню дітей регулюються нормами СК України на засадах добровільності. Так, згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 54 СК України, усі найважливіші питання життя сім`ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності. Дружина, чоловік мають право противитися усуненню їх від вирішення питань життя сім`ї. Вважається, що дії одного з подружжя стосовно життя сім`ї вчинені за згодою другого з подружжя.
Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 СК України.
Згідно ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (стаття 157 СК України).
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду наголошує на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем не доведено факту самостійного виховання та утримання дитини, оскільки встановлення в акті обстеження житлово-побутових умов тієї обставини, що відповідач проживає окремо, не свідчить про те, що він не бере участі у вихованні дитини, позивачем не долучено доказів, які б підтверджували, що вона самостійно матеріально забезпечує дитину, не зазначено, за який період вона просить встановити такий факт, а встановлення факту самостійного виховання та утримання матір`ю малолітньої дитини у цьому випадку не породжує тих юридичних наслідків, на які вона посилалась у позові. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції. 
Встановлено, що позивачка разом з дитиною проживає у квартирі, яка належить батькові відповідача - ОСОБА_4 , не оплачуючи йому жодних коштів за користування квартирою.
До суду із вимогами про стягнення з відповідача аліментів позивачка не зверталася.
Висновок органу опіки та піклування Микулинецької селищної ради про доцільність встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини грунтується на тих же самих доказах, які подані позивачкою до суду і які оцінені судом у їх сукупності як недостатні для висновку про доведеність самостійного виховання та утримання позивачкою сина ОСОБА_6 .
Надані позивачкою до суду апеляційної інстанції квитанції про оплату нею комунальних послуг за січень, лютий серпень, жовтень, грудень 2025 року та січень 2026 року свідчать лише про часткову сплату позивачкою протягом 2025 року комунальних послуг і не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Встановлені судом обставини не дають достатніх підстав вважати доведеним факт самостійного виховання та утримання дитини позивачкою.
Доводи апеляційної скарги про те, що надані акти обстеження, довідка закладу дошкільної освіти та висновок органу опіки та піклування є достатніми доказами самостійного утримання дитини, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені документи підтверджують проживання дитини разом із матір`ю та здійснення нею щоденного догляду, однак не містять належних і достатніх доказів того, що відповідач повністю усунувся від виховання та матеріального забезпечення дитини.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі колегія суддів не вбачає.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Карого Володимира Вікторовича — залишити без задоволення.
Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 листопада 2025 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 27 березня 2026 року.

Головуюча         Хома М.В.
Судді          Гірський Б.О.
Храпак Н.М.