ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року
м. Київ

справа № 562/2073/22
провадження № 61-11338св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 березня 2023 року у складі судді Кушніра О. Г. та постанову Рівненського апеляційного суду від 29 червня 2023 року у складі колегії суддів Гордійчук С. О.,Боймиструка С. В., Шимківа С. С.,

у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки в спільному майні подружжя та порядку користування житлом.

Короткий зміст позовних вимог 

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визначення частки в спільному майні подружжя та порядку користування житлом.

Позов мотивований тим, що 20 вересня 2002 року сторони уклали шлюб, який в подальшому розірвано рішенням Здолбунівського районного суду від 02 вересня 2021 року. Вказує, що за час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу сторони набули квартиру АДРЕСА_1 . Для купівлі квартири сторони використали кредитні кошти у сумі 28 000 дол. США. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 06 березня 2008 року зазначену квартиру передано в іпотеку банку.

Фактично кредит під час шлюбу позивач сплачував самостійно, оскільки отримував заробітну плату. Вказує, що його колишня дружина працювала періодично та всі зароблені кошти витрачала на себе. 16 квітня 2018 року він сплатив банку за кредитним договором 9 300 дол. США, а від сплати решти боргу (тіла кредиту) в сумі 18 429,77 дол. США банк його звільнив і ця анульована сума боргу відобразилася йому доходом, який оподатковується в сумі 90 257,85 грн. Розділити сплату податкового зобов`язання, що носить індивідуальний характер, відповідач відмовилася.

Позивач вказує про необхідність відступити від принципу рівності часток подружжя при поділі майна, оскільки на ґрунті частого зловживання алкоголем у відповідача проявляється агресивна поведінка, яка призводить до насильства в сім`ї, створює нестерпні умови проживання, в добровільному порядку це питання вирішити сторони не можуть.

З урахуванням зазначеного, позивач просив суд:
- визначити, що частка ОСОБА_1 в спільному майні подружжя - житловій квартирі АДРЕСА_1 становить 7/10;
- встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_1 в користування кімнату житловою площею 16,6 кв. м, а відповідачу приміщення кухні площею 6,1 кв. м, залишивши коридор та вбиральню (ванну з туалетом) в загальному користуванні.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Здолбунівський районний суд Рівненської області рішенням від 06 березня 2023 року, яке Рівненський апеляційний суд постановою від 29 червня 2023 року залишив без змін, позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Визначив, що частка ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить сторонам на праві спільної сумісної власності, становить вказаного майна.
У решті вимог позивача відмовив.

Вирішив питання розподілу судового збору.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, так як придбана сторонами за час шлюбу, а оскільки презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя позивачем не спростована, тому обґрунтованим є визнання права власності на спірну квартиру по частині за кожним.

Суд не встановив підстав для необхідності відступлення від рівності часток подружжя при поділі майна на користь ОСОБА_1 , оскільки позивач не надав доказів того, що відповідач не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї та не надавала матеріальної допомоги на утримання неповнолітнього сина.

Порядок користування спірною квартирою, який просить визначити позивач, призведе до погіршення житлових умов відповідача як співвласника спірної квартири.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У касаційній скарзі, поданій у липні 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 02 серпня 2023 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Здолбунівського районного суду Рівненської області.

19 жовтня 2023 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17, від 16 грудня 2019 року у справі № 308/4390/18, від 20 липня 2022 року у справі № 703/2284/19 та інших.

У касаційній скарзі зазначається, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що відповідач кошти на погашення кредиту не вносила, а позивач одноособово за цей період вніс кошти на погашення основного боргу за кредитом. Крім того, суди залишили поза увагою те, що відповідач про добробут сім`ї не дбала, зловживала алкоголем, ухилялась від утримання дитини, неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за насилля в сім`ї та витрачала спільне майно на шкоду інтересам сім`ї. Вважає, що вказані обставини є підставою для відступлення від засади рівності частки у майні подружжя.

Доводи інших учасників справи

У вересні 2023 року ОСОБА_2 надіслала відзив на касаційну скаргу у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи

Суд встановив, що сторони з 20 вересня 2002 року по 02 вересня 2021 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Згідно із договором купівлі-продажу та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 березня 2008 року позивач ОСОБА_1 є власником квартири на АДРЕСА_2 , яку придбано за кошти, які отримані позивачем за кредитним договором від 06 березня 2008 року № 1701/0308/71-037 в сумі 28 000 дол. США.

16 квітня 2018 року, після сплати за кредитним договором 9 300 дол. США, ПАТ «Альфа-Банк» звільнив ОСОБА_1 від подальшого виконання зобов`язань щодо повернення частини боргу за кредитним договором від 06 березня 2008 року у розмірі 18 429,77 дол. США.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує (постанова Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і інші обставини.

Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Згідно з частиною четвертою статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

З матеріалів справи відомо, що кредитні кошти, отримані ОСОБА_1 за кредитним договором від 06 березня 2008 року № 1701/0308/71-037, були спрямовані на придбання спірної квартири. Таким чином, зазначені грошові кошти використані не для особистих потреб одного з подружжя, а в інтересах сім`ї, що підтверджується фактом набуття за їх рахунок житлового майна, яке використовували сторони як спільне місце проживання під час шлюбу.

За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано виходили з того, що спірна квартира була набута сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі, а отже, відповідно до приписів сімейного законодавства, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому презумпція спільності майна подружжя позивачем не спростована, належних та допустимих доказів того, що спірне майно набуте за особисті кошти одного з подружжя або не в інтересах сім`ї, суду не надано.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про визначення за позивачем права власності на частку спірної квартири, з чим обґрунтовано погодився й суд апеляційної інстанції.

Доводи ОСОБА_1 про те, що погашення кредитної заборгованості здійснював виключно він особисто, обґрунтовано відхилені судами, оскільки сам по собі факт виконання кредитних зобов`язань одним із подружжя не змінює правової природи зобов`язання. Кредит, отриманий у період шлюбу та використаний в інтересах сім`ї, створює спільний обов`язок подружжя незалежно від того, хто саме фактично здійснював платежі за таким зобов`язанням.

Отже, здійснення погашення кредиту, кошти за яким були спрямовані на задоволення сімейних потреб та придбання спільного майна, не може розцінюватися як підстава для визнання спірної квартири особистою приватною власністю одного з подружжя або для відступу від принципу рівності часток у праві спільної сумісної власності.

Тільки за наявності непогашеного зобов`язання за кредитним зобов`язанням, таке має бути враховано при поділі майна подружжя, оскільки у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержану за рахунок цих коштів квартиру, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Судами не встановлено обставин, які б свідчили про наявність підстав для відступу від принципу рівності часток подружжя при поділі спільного майна на користь ОСОБА_1 . Як убачається з матеріалів справи, позивач не подав належних і допустимих доказів того, що відповідач ухилялася від участі у матеріальному забезпеченні сім`ї, не брала участі в утриманні сім`ї або не надавала матеріальної допомоги на утримання їхнього неповнолітнього сина.

Навпаки, встановлено, що відповідно до рішення Рівненського міського суду від 01 березня 2007 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , який на той час проживав разом із матір`ю. Зазначене судове рішення підтверджує факт виконання відповідачем обов`язків щодо утримання дитини та відсутність з її боку поведінки, яка б свідчила про недбале ставлення до матеріального забезпечення сім`ї.

Посилання позивача на наявність судового рішення про припинення стягнення аліментів з батька у зв`язку з перебуванням дитини на його повному утриманні, а також на наявність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів, присуджених судом на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, обґрунтовано визнані судами такими, що не мають істотного значення для застосування положень частини третьої статті 70 СК України. Самі по собі ці обставини не свідчать про ухилення відповідача від виконання сімейних обов`язків у період шлюбу та не є підставою для зменшення її частки у спільному майні подружжя.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що запропонований позивачем порядок користування спірною квартирою фактично призведе до погіршення житлових умов відповідача як співвласника цього майна, що суперечить принципам справедливості, рівності прав співвласників та вимогам статей 319, 358 ЦК України.

За таких обставин висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для відступу від рівності часток подружжя та для задоволення відповідних вимог позивача є законними, обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на всебічному й повному дослідженні обставин справи.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17, від 16 грудня 2019 року у справі № 308/4390/18, від 20 липня 2022 року у справі № 703/2284/19 та інших є безпідставними, оскільки висновки у цій справі і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують зроблені у справі висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 березня 2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 29 червня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	А. І. Грушицький   І. В. Литвиненко  Є. В. Петров