Справа № 216/3418/24 
Провадження № 2/216/234/26 

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2026 року місто Кривий Ріг
Дніпропетровської області 

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого - судді Онопченка Ю.В.,
за участю секретаря судових засідань Авшарян С.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Служба у справах дітей виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком та визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа – Служба у справах дітей виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком та визначення місця проживання дитини.
Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони перебували 10.08.2012 між ним та ОСОБА_2 укладено шлюб, від якого народилася дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 2021 року та по теперішній час сторони проживають окремо. 12 вересня 2023 року рішенням суду шлюб було розірвано. Спільна дитина сторін після розірвання шлюбу залишилася проживати з батьком, а мати дитини виїхала за кордон. Встановлення факту самостійного виховання дитини потрібно заявнику для одержання державної допомоги, переміщення дитини, отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даною заявою та просить встановити юридичний факт самостійного виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позивач та його представник - адвокат Зайка П.К. у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили.
Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву до суду не надходив.
Представник виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради у судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, зазначивши про ухвалення рішення з урахуванням висновку виконавчого комітету районної у місті ради, відповідно до якого вважає не доцільним визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з батьком, ОСОБА_5 , через відсутність спору між батьками.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України).
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що 10 серпня 2012 р. сторони зареєстрували шлюб.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 28.08.2012 р. Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьком якого зазначений « ОСОБА_1 », а мати « ОСОБА_2 » (а.с. 13).
12 вересня 2023 року Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області ухвалив рішення яким шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 було розірвано.
Відповідно до акту квартального комітету № 37 від 09.05.2024 року неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 виховується та фактично проживає разом з його біологічним батьком ОСОБА_1 та перебуває на його утриманні за адресою: АДРЕСА_1 з 11.03.2019 року по теперішній час. (а.с. 16). 
31 січня 2024 приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Нянчур С.М. посвідчено договір між батьками щодо визначення місця проживання їх спільної малолітньої дитини та участі матері у матеріальному забезпеченні та вихованні дитини.
Відповідно до п.2.1 Договору батьки, за попередньою домовленістю, визначили, що місце постійного проживання їх спільного малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є фактичне місце проживання його біологічного батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до часу набуття дитиною повноліття.
Крім того, в договорі визначено, що мати дитини бере участь у житті своєї неповнолітньої дитини (п. 2.4 Договору), мати має право спілкуватися із своїм малолітнім сином засобами телефонного (радіо та Інтернет) зв`язку, в тому числі в месенджерах, за попередньо отриманої згодою Батька дитини (п. 2.4.1 Договору); матір дитини має право проводити із своєю малолітньою дитиною зустрічі, за попередньо отриманої згоди Батька дитини (п. 2.4.2 Договору). Відповідно до п.5.2.1 Договору аліменти на дитину, біологічна мати сплачує на користь біологічного батька дитини, у добровільному порядку.
Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Частиною 1 статті 9 СК України визначено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України).
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з частинами 4-6 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Згідно висновку виконавчого комітету районної у місті ради в особі Органу опіки та піклування встановлено не доцільно визначити місце проживання дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з батьком, ОСОБА_5 , через відсутність спору між батьками.
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, повідомила працівника служби у справах дітей виконавчого комітету районної у місті ради про те, що малолітній ОСОБА_3 проживає разом з батьком, будь які пояснення щодо суті позовних вимог відмовилась надавати.
Так, дитина сторін – ОСОБА_3 , є такою, що досягнула десяти років.
Малолітній ОСОБА_4 при спілкуванні з представниками служби у справах дітей висловив свою думку щодо проживання разом з батьком, ОСОБА_1 .
Уклавши 31 січня 2024 року нотаріально посвідчений договір між батьками щодо визначення місця проживання їх спільної малолітньої дитини та участі матері у матеріальному забезпеченні та вихованні дитини сторони узгодили порядок кожного із них у вихованні їхнього спільного сина. Зокрема обумовили питання спілкування, утримання дитини. Всі спори, що виникнуть в процесі виконання цього договору, та розбіжності в тлумаченні окремих положень цього договору вирішуються сторонами шляхом переговорів, а у разі недосягнення згоди – у судовому порядку відповідно до діючого законодавства України.
Тобто сторони, визначили місце проживання дитини з батьком за взаємною згодою.
Відтак, за відсутності між сторонами відповідного спору суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.
Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) - зокрема, в суді.
Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Фактично у даному випадку спір щодо місця проживання дитини ініційований батьком дитини, з яким дитина, з його позову і долучених до нього документів, і так фактично проживає, і від якого мати дитини не вимагає зміни її місця проживання.
Після звернення батька дитини до суду з позовом встановлення факту самостійного виховання дитини батьком та визначення місця проживання дитини відповідачка у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дитини разом з собою, не зверталася, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із нею, як матір`ю, суду не надала.
За встановлених обставин у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком та визначення місця проживання дитини, яка, фактично проживала і проживає разом з ним, між батьками дитини дійсно існував спір саме щодо її місця проживання, оскільки мати дитини не вимагає від батька дитини змінити її місця проживання, не порушує в судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача, не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з собою, а навпаки не заперечувала обставин, що дитина фактично проживала і наразі проживає з батьком та не заперечує щодо подальшого такого проживання дитини з позивачем.
Водночас підставою для звернення до суду з позовом про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком та визначення місця проживання дитини є наявність спору між батьками дитини щодо місця її проживання
При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір, який підлягає вирішенню в судовому порядку.
Разом з тим, вказані обставини мають бути доведені позивачем і встановлені за результатами розгляду справи.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Як визначено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
При цьому, у відповідності до положень ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, в той час як батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, та мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. 
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
В позовній заяві позивач просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.
Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Зокрема, мати або батько має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.
Факт відсутності участі батька або матері у вихованні дитини може бути підтверджений судом виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.
Зі змісту договору встановлено, що мати дитини ОСОБА_2 також приймає участь у вихованні дитини, у договорі чітко вказано, що мати нарівні з батьком вправі спілкуватися з дитиною за попередньою домовленістю з останнім, допускається спільний відпочинок дитини з батьками, сторони зобов`язуються брати участь у вихованні та утриманні дитини тощо.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку зі спільною участю обох батьків у вихованні дитини та відсутністю між ними спору щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, то судовий збір не підлягає відшкодуванню.
Керуючись ст.ст. 89, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України,  160, 161 СК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Служба у справах дітей виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком та визначення місця проживання дитини - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення може бути оскаржено позивачем до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя       Ю.В. Онопченко