Справа № 524/1271/24
Провадження №2/524/93/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2026 року Автозаводський районний суд міста Кременчука в складі: головуючого - судді Нестеренка С.Г., за участі: - секретаря судового засідання Бельченко Н.Л., - представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу,-
В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року до суду звернулася ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Chevrolet Aveo, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який було укладено 29.07.2023 р. та зареєстровано ТСЦ МВС № 5342, із застосуванням наслідків недійсності договору, а також просила стягнути судові витрати, при цьому не вказуючи їх види та розміри.
В обґрунтування позову ОСОБА_3 посилалась на те, що шлюб з відповідачем ОСОБА_1 було зареєстровано 01.09.2006 р., який було розірвано рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 23.10.2023 р.
Під час перебування у шлюбі, 24.02.2007 р., ними було придбано автомобіль Chevrolet Aveo, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який був зареєстрований за ОСОБА_1 , котрий пізніше за відсутності її згоди 29.07.2023 р. продав автомобіль незважаючи на те, що останній є їх спільною сумісною власністю.
Ухвалою судді від 13.03.2024р. було відкрито провадження у справі, залучено сторін та третю особу, постановлено розглянути справу у порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи в судове засідання, задоволено клопотання позивача та витребувано від ТСЦ № 5342 матеріали оспореного договору купівлі-продажу автомобіля.
15.04.2024 р. до суду від ТСЦ № 5342 надійшли витребувані матеріали та письмові пояснення з повідомленням про те, що ТСЦ не є самостійною юридичною особою.
05.06.2024 р. до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_1 на позов, в якому відповідач висловив свою незгоду з позовом з посиланням на те, що автомобіль не було придбано лише за кошти позивача, доля автомобіля була між ними вирішена за їх домовленістю.
Ухвалами суду від 05.06.2024 р. та 24.07.2024 р. було залучено до участі у справі ГСЦ МВС України замість ТСЦ № 5342, оскільки останній не був юридичною особою, та відповідачем ОСОБА_4 як іншу сторону оспореного договору купівлі-продажу автомобіля.
19.06.2024 р. та 20.06.2024 р. до суду від ГСЦ МВС України надійшли витребувані матеріали договору та письмові пояснення щодо позову, в яких представник третьої особи звернув увагу на те, що чинним законодавством України не передбачено при здійсненні реєстрації автомобіля за іншою особою при купівлі-продажу автомобіля вимагати надання згоди іншого співвласника.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 з позовом не погодився, зазначивши, що відсутні підстави для визнання договору недійсним, а також, що позивач обрала не ефективний спосіб захисту її законних прав та інтересів.
Позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 у судове засідання не прибули в черговий раз, надали окремі письмові заяви, в яких просили розглянути справу за їх відсутності, позов підтримали та просили його задовольнити.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не прибув повторно, був повідомлений судом належним чином про час, дату та місце розгляду справи, причини власної неявки не повідомив.
Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не прибула повторно, була повідомлена судом належним чином про час, дату та місце розгляду справи, свого ставлення щодо позову не висловила, відзив на позов не подала.
Представник третьої особи - ГСЦ МВС України у судове засідання не прибув повторно, керівництво якого було повідомлено судом належним чином про час, дату та місце розгляду справи, представник просив здійснити розгляд справи у відсутності представника ГСЦ.
Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.
Позивач ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 01.09.2006 р., який було розірвано рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 23.10.2023 р.
Під час перебування у шлюбі, 24.02.2007 р., позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 було придбано автомобіль Chevrolet Aveo, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_1 
29.07.2023 р. відповідач ОСОБА_1 продав автомобіль Chevrolet Aveo, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , відповідачу ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу за № 5342/2023/3964949, який було зареєстровано в ТСЦ № 5342.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1статті 16 ЦК України).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Вказана правова норма кореспондується з положеннями частини першої статті 626 ЦК України.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і, в залежності від цього, у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.
Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.
Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства, оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.
Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом, власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (стаття 60 СК України). Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Також частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).
Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.
Тобто, відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.
Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним зі співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (частина четверта статті 369 ЦК України).
Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) вказала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (п. 8.67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі за № 523/14489/15 зазначила, що сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцевий набувач - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцевий набувач знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).
Отже, із наведеного вище слідує, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором.
Судом достовірно встановлено, що спірний транспортний засіб було придбано під час перебування позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, у зв`язку із чим автомобіль набув статусу спільної сумісної власності подружжя.
Відповідач ОСОБА_1 , на котрого був зареєстрований автомобіль, уклав договір купівлі-продажу спірного автомобіля з відповідачем ОСОБА_4 .
При укладенні оспорюваного договору жодних відомостей про те, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, не було, та покупець ОСОБА_4 відповідно до чинного законодавства України не була зобов`язана перевірити це питання. 
Суд звертає увагу учасників справи, що матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів про наявність підстав, які б свідчили про недобросовісність відповідача ОСОБА_4 та недійсність договору купівлі-продажу спірного автомобіля.
Посилання позивача на продаж автомобіля, на її думку, за заниженою ціною, не є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, адже відсутнє підтвердження недобросовісності набувача і його обізнаності про перебування автомобіля у спільній власності.
Положеннями ч. 1 ст. 632 ЦК України встановлено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
Доказів того, що отримані кошти від продажу автомобіля не пішли на задоволення потреб сім`ї, матеріали справи не містять.
Таким чином, ціна автомобіля і вартість його продажу не мають значення для вирішення цієї справи, оскільки вимог про компенсацію вартості майна позивач у даному позові не заявляла.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Також Європейський суд з прав людини окремо вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Позивач та її представник не скористались наданими їм правами, не обґрунтували позовні вимоги та доводи, не надали суду належні допустимі, безспірні та достовірні докази на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги факт неподання позивачем та її представником жодних належних і допустимих доказів на підтвердження позову у повному обсязі чи у певній частині вимог, суд вважає, що позовні вимоги не є обґрунтованими та підтвердженими, а звідси такими, що не підлягають задоволенню.
При цьому суд зазначає про те, що позивач не позбавлена реальної можливості щодо звернення з окремим позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості проданого легкового автомобіля, який перебував у їх спільній сумісній власності.
Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд звертає увагу на те, що позов не підлягає задоволенню, а звідси понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору та витрат на правничу допомогу з орієнтовним розміром у 4 тис. грн. залишаються за позивачем.
Сторони не заявляли про понесення ними будь-яких інших судових витрат.
Справа розглянута в межах заявлених позовних вимог та наданих учасниками справи доказів.
Керуючись ст. 15, 16, 202, 203, 215, 216, 316, 317, 319, 355, 369 ЦК України, ст. 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 141, 142, 258, 259, 263-265, 273, 352 - 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу.
Повний текст рішення виготовлено 06 квітня 2026 року.
Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.
Рішення набирає законної сили у випадку закінчення строку подання апеляційної скарги або якщо рішення залишено в силі за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: