Справа № 591/433/26
Провадження № 2/591/138/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2026 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:
головуючого судді – Северинової А.С.,
з участю секретаря судового засідання – Волкової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми цивільну справу № 591/433/26 за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сумихімпром» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вихідної допомоги та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

21 січня 2026 року ОСОБА_1 , інтересах якої діє представник – адвокат Качан Н.Ф., через систему «Електронний суд» звернулась до суду з даним позовом, який в подальшому уточнила, та свої вимоги мотивує тим, що вона працювала службовцем на складі в АТ «Сумихімпром» та 03 листопада 2025 року була звільнено на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю. Позивачка зазначає, що з грудня 2023 року підприємство виплачувало їй заробітну плату не у повному розмірі, внаслідок чого у період з 01 грудня 2023 року і по день звільнення 03 листопада 2025 року утворилась заборгованість. Крім того, відповідач при звільненні позивачки не здійснив повного розрахунку по виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим виникла заборгованість із заробітної плати в сумі 66063 грн 97 коп.
Крім того, вважає, що на підставі ст.ст. 38, 44 КЗпП України вона має право на виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, що дорівнює 16455 грн 54 коп.
Окрім того, зважаючи на те, що відповідач при звільненні позивачки не виплати їй заробітну плату, остання вважає, що має право на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 04 листопада 2025 року.
Також зазначає, що внаслідок порушення відповідачем її законних прав, а саме невиплати заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права на оплату праці, вона понесла моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання протягом значного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, що визнається моральною шкодою, яка з урахуванням характеру та обсягу душевних і психічних страждань, яких вона зазнала, характеру немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у її житті він визначила у сумі 10000 грн 00 коп.
Посилаючись на вказані обставини, уточнивши позовні вимоги, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату при звільненні у сумі 66063 грн 97 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 04 листопада 2025 року по дату ухвалення рішення суду, але не більше як за шість місяців, вихідну допомогу у розмірі 24412 грн 05 коп. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн 00 коп., а також судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1064 грн 96 коп. та судові витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 грн (а.с. 21-22).
Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 26 січня 2026 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи та призначено справу до судового розгляду по суті.
09 лютого 2026 року відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просить позовні вимоги задовольнити частково, а саме відмовити в частині стягнення на користь позивача вихідної допомоги у розмірі 24412 грн 05 коп. та моральної шкоди у розмірі 10000 грн 00 коп., а розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшити. При цьому, вважає необґрунтованими позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 04 листопада 2025 року по дату ухвалення рішення суду, але не більше як за шість місяців (станом на 20 січня 2026 року сума середнього заробітку становить 30800 грн 00 коп.), несправедливими та неспівмірними із розміром заборгованості по заробітній платі та характером цієї заборгованості. Відповідач вважає, що суд має врахувати, що така компенсація повинна бути адекватною та відповідати принципу співмірності, а не розглядатися як спосіб збагачення за рахунок роботодавця. Відповідач зазначає, що стягнення середнього заробітку у заявленому в позові розмірі є неспівмірним із заборгованістю, створить для підприємства великий майновий тягар відповідних виплат та унеможливить виконання роботодавцем зобов`язань із виплати заробітної плати іншим працівникам, при цьому цей тягар внаслідок вимушеного простою підприємства в умовах воєнного стану може бути взагалі непосильним. У зв`язку з цим, просить врахувати вказані обставини щодо визначення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності. Відповідач визнає, що у період роботи позивача відбувалися затримки із виплати заробітної плати. Однак, зауважує, що він вживав усіх можливих заходів щодо реалізації позивачем права на своєчасне отримання заробітної плати. Зокрема, протягом всього періоду заробітна плата позивачу сплачувалася частково. Так, в квітні, з червня по листопад 2024 року позивачка отримувала заробітну плату у повному обсязі та навіть погашав поточну заборгованість. В інші місяці, за наявності обігових коштів на підприємстві, позивачу заробітна плата сплачувалися частково, але кожного місяця. Наведене у сукупності свідчить про відсутність умислу у діях роботодавця щодо несвоєчасної виплати позивачу заробітної плати та підтверджує, що унеможливлення виконання AT «Сумихімпром» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії обставин – збройної агресії рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні, втрата логістичних зв`язків з постачальниками сировини та покупцями готової продукції, вимушені простої підприємства, пов`язані з повітряними тривогами та тривалими відключеннями електроенергії, знищення та пошкодження виробничих приміщень через обстріли, що призвело до неможливості нормальної господарської діяльності підприємства у повному обсязі. Враховуючи, що внаслідок ведення бойових дій строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності AT «Сумихімпром», відповідач вважає, що з його боку та з його вини припущень порушення законодавства про працю не відбулося, а тому підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги позивачу при звільненні були відсутні. Також зауважує, що на обґрунтування своєї вимоги щодо стягнення моральної шкоди позивачем суду не надано жодного доказу. Підкреслює, що затримка з виплати заробітної плати позивачу виникла не внаслідок протиправної поведінки та вини відповідача, а внаслідок непереборної сили (воєнного стану), втрати активів та інших факторів. Відтак, відповідач вважає, що в його діях відсутня протиправна поведінка щодо не здійснення встановлених законом виплат позивачу, а як наслідок відсутній причинний зв`язок із завдання йому моральної шкоди. Отже, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 10000 грн 00 коп. відсутні, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині просить відмовити. Також відповідач подав заяву про зменшення витрат на правничу допомогу.
В судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. У позовній заяві представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Качан Н.Ф. просить розглянути справу без їхньої участі. Відповідач про причини неявки представника в судове засідання суду не повідомив.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксація судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала в АТ «Сумихімпром» службовцем на складі.
На підставі наказу відповідача від 03 листопада 2025 року № 553 ОСОБА_1 була звільнена з посади за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 11).
Згідно з повідомленням роботодавця сума, що належала позивачу до виплати при звільненні з 03 листопада 2025 року за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України складала 66063 грн 97 коп. Вказана обставина підтверджується також розрахунковим листком за листопад 2025 року, до борг за підприємством на кінець місяця становит 66063 грн 97 коп. (а.с. 12 на звороті, 13). 
Як вбачається з довідки про доходи, середньоденна заробітна плата позивачки становить 361 грн 66 коп., середньомісячна заробітна плата складає 8137 грн 35 коп. (а.с. 24 на звороті).
Відповідно до статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно вимог статей 94, 97, 115 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати встановлюється за погодженням сторін, у відповідності до форм і систем оплати праці, норм праці, а також з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.
Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів – представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до положень статей 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
У відповідності до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Таким чином, ураховуючи обставини того, що станом на день звільнення позивача з роботи заробітна плата у розмірі 66063 грн 97 коп. їй виплачена не була, а також вказана сума заборгованості не виплачена позивачу і станом на день розгляду даної справи в суді, протилежного відповідач не довів, а матеріали справи вказаних доказів не містять, тому вказана сума заборгованості із заробітної плати підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. 
Відтак, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд враховує таке.
Так, судом встановлено і матеріалами справи доведено, що відповідачем всупереч вимог ст. 116 КЗпП України позивачу не було виплачено у день звільнення усі належні їй суми. Відтак, вказана обставина є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Обґрунтовуючи заперечення проти заявлених вимог, відповідач посилається на тяжкий фінансовий стан та збитки підприємства, пов`язані зі збройною агресією російської федерації.
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. 
За таких обставин, заперечення проти позову мали бути підтверджені сертифікатом Торгово-промислової палати України (уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат), як це передбачено чинним законодавством України та, в даному випадку, були б підставою для звільнення його від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань по своєчасній виплаті заробітної плати. Таких доказів суду не надано.
Щодо доводів представника відповідача щодо неспівмірності розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 24 грудня 2025 року у справі № 727/1748/25, відповідно до якої законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Тобто законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності під час визначення остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду. Суд під час вирішення подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права – компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
Такі висновки містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23 сформульовано загальний правовий висновок про застосування статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, зазначено, що, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. Під час здійснення такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
У позовній заяві позивач просить стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення. З довідки про доходи позивача вбачається, що її середньоденна заробітна плата складає 361 грн 66 коп. Середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з період з 04 листопада 2025 року по 12 березня 2026 року (день ухвалення судового рішення) становить 33272 грн 72 коп. (92 робочих днів). На думку суду, вказаний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є справедливим розміром компенсації позивачу за затримку відповідачем розрахунку при звільненні, оскільки він не перевищує встановлену законом межу, а навпаки, є значно меншим як періоду, за який може бути проведено відповідне стягнення, так і розміру самої заборгованості з виплати заробітної плати, що належали позивачу станом на день її звільнення з роботи. Відтак, заперечення відповідача про необхідність зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню. Суд також звертає увагу на те, що відповідач не надав, а матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження факту повного чи часткового розрахунку з позивачем станом на день розгляду даної справи судом.
Отже, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відносно вимог про стягнення вихідної допомоги, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.
За положеннями статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Судом встановлено та сторонами не заперечується той факт, що позивачка була звільнена з роботи за власним бажанням на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України, тобто у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю (а.с. 11).
Відтак, обґрунтованими є доводи позивача, що з відповідача на її користь підлягає стягненню вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку із розрахунку: 8137 грн 35 коп. * 3, що становить 24412 грн 05 коп.
Заперечення відповідача щодо відмови у задоволенні вказаної позовної вимоги не ґрунтуються на положеннях закону, тому не заслуговує на увагу суду.
Отже, позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Позивачем також заявлена вимога про стягнення моральної шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Суд вважає, що відповідачем позивачу у зв`язку з невиплатою заробітної плати була спричинена і моральна шкода: відповідачем було порушено чинне трудове законодавство, що привело до моральних страждань позивача, тому що погіршився її життєвий рівень і нормальні життєві зв`язки. Позивачка змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідачем не наведено доводів, які б спростували позицію позивача з приводу заподіяння їй моральної шкоди. Суд вважає, що позовні вимоги позивача у частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню, але частковому.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить з характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення). Окрім того, судом враховується пов`язані з цим вимушені зміни в життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Суд враховує тривалість періоду, за який утворилась заборгованість із заробітної плати, розмір цієї заборгованості, тому виходячи з засад розумності та справедливості сума грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом у розмірі 3000 грн.
Судові витрати підлягають розподілу у порядку, встановленому ст. 141 ЦПК України.
За позовними вимогами в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги позивачка була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за цими вимогами в сумі 1064 грн 96 коп. із розрахунку: 3328 грн * 0,4 * 0,8.
Водночас, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задоволено на 30 % (3000 грн * 100 % / 10000 грн), тому пропорційно до задоволеної частини позовних вимог з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судові витрати зі сплати судового збору в сумі 319 грн 49 коп. (із розрахунку 30 % від 1064,96 грн).
Також на підставі ст. 137 ЦПК України пропорційно до задоволеної частини позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1200 грн (4000 грн * 30 %), факт понесення та розмір яких підтверджується наявними в матеріалах справи належними і допустимими доказами, зокрема, ордером на надання правничої допомоги серії ВМ № 1079187, яким позивачка уповноважила адвоката Качан Н.Ф. представляти її інтереси в Зарічному районного суді м. Суми на підставі договору про надання правничої допомоги № б/н від 29 грудня 2025 року, договором про надання правничої допомоги в цивільній справі від 29 грудня 2025 року, актом приймання наданих послуг від 20 січня 2026 року за договором про надання правничої допомоги в цивільній справі б/н від 29 грудня 2025 року та квитанцією від 29 грудня 2025 року за договором про надання правничої допомоги в цивільній справі № б/н від 29 грудня 2025 року про прийняття адвокатом Качан Н.Ф. від ОСОБА_1 коштів у сумі 4000 грн на підставі договору про надання правничої допомоги № б/н від 29 грудня 2025 року (а.с. 5, 9-10). При цьому, суд відхиляє клопотання відповідача про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки розмір гонорару є обґрунтованим, відповідає складності справи та обсягу виконаної адвокатом роботи з надання позивачу правничої допомоги у даній справі.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 264, 265, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Сумихімпром» на користь  ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату при звільненні в сумі 66063 грн 97 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 04 листопада 2025 року по 12 березня 2026 року в сумі 33272 грн 72 коп., вихідну допомогу в сумі 24412 грн 05 коп., моральну шкоду в сумі 3000 грн, судовий збір у сумі 319 грн 49 коп. та судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1200 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Сумихімпром» на користь держави судовий збір у сумі 1064 грн 96 коп.
Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: Акціонерне товариство «Сумихімпром», адреса: м. Суми вул. Харківська, п/в 12, ЄДРПОУ 05766356.
Повне судове ріш ення складено 12 березня 2026 року.

Суддя А.С. Северинова