КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 366/2088/24
номер провадження: 22-ц/824/1243/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Іванківського районного суду Київської області від 26 березня 2025 року у складі судді Слободян Н.П., у справі за позовом Керівника Вишгородської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, до ОСОБА_1 , третя особа: державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про витребування земельної ділянки,
В С Т А Н О В И В:
У липні 2024 року керівник Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації (далі - Київська ОДА) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (далі - ДСГП «Ліси України»), про витребування земельної ділянки.
Позовна заява мотивована тим, що розпорядженням Іванківської районної державної адміністрації від 08 грудня 2003 року №575 (далі - Іванківська РДА) передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0581 га для ведення садівництва. На підставі цього розпорядження ОСОБА_2 отримала державний акт серії КП №047157 на право власності на земельну ділянку площею 0,0581 га з кадастровим номером 3222082900:01:002:0057.
Вказував, що згідно з матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років зазначена земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, яка розташована в 97 кварталі Жеревського лісництва філії «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України», що підтверджується планово-картографічними матеріалами.
Зазначав, що наказом ДСГП «Ліси України» від 14 грудня 2022 року №18 створено філію підприємства «Іванківське лісове господарство», яка є правонаступником ДП «Іванківське лісове господарство».
Прокурор стверджував, що спірна земельна ділянка незаконно передана у приватну власність за рахунок земель, що перебувають у постійному користуванні ДСГП «Ліси України», як правонаступника ДП «Іванківське лісове господарство», без виключення її з Державного лісового фонду. Тобто розпорядженням Іванківської РДА від 08 грудня 2003 року №575 відведено спірну земельну ділянку у приватну власність без згоди землекористувача, без вилучення її з постійного користування, без зміни цільового призначення, без розроблення і затвердження в установленому законом порядку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Внаслідок прийняття вказаного вище розпорядження РДА та у зв`язку з реєстрацією права приватної власності за ОСОБА_2 , Київська ОДА та землекористувач ДСГП «Ліси України» цієї земельної ділянки позбавлені можливості розпоряджатись і користуватись нею.
З урахуванням наведеного, керівник Вишгородської окружної прокуратури просив витребувати на користь держави в особі Київської ОДА з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0581 га, з кадастровим номером 3222082900:01:002:0057.
Заочним рішенням Іванківського районного суду Київської області від 26 березня 2025 року позов керівника Вишгородської окружної прокуратури задоволено.
Витребувано від ОСОБА_1 на користь держави в особі Київської ОДА земельну ділянку площею 0,0581 га, з кадастровим номером 3222082900:01:002:0057.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 3 028 грн 00 коп.
Заочне рішення Іванківського районного суду Київської області від 26 березня 2025 року мотивоване тим, що земельна ділянка площею 0,0581 га, з кадастровим номером 3222082900:01:002:0057, яка вибула у приватну власність на підставі розпорядження Іванківської РДА від 08 грудня 2003 року № 575 та в подальшому перебуває у володінні ОСОБА_1 , фактично належить до земель лісогосподарського призначення, оскільки розташована в межах 97 кварталу Жеревського лісництва ДП «Іванківське лісове господарство», правонаступником якого є ДСГП «Ліси України». Передача цієї земельної ділянки у приватну власність відбулась без згоди постійного землекористувача, без її вилучення із земель лісового фонду, без зміни цільового призначення та без належного рішення уповноваженого органу, а тому Іванківська РДА, приймаючи розпорядження № 575, діяла поза межами наданих їй повноважень. З огляду на встановлене, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності поза волею держави в особі Київської ОДА, у зв`язку з чим підлягає витребуванню з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави шляхом пред`явлення віндикаційного позову, як належного та ефективного способу захисту порушеного права.
Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову керівника Вишгородської окружної прокуратури відмовити, посилаючись на не повне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що Вишгородська окружна прокуратура Київської області взагалі не зверталася з листами до Київської ОДА щодо виявлення порушень лісового законодавства при відведенні спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 . Разом з тим, наведені прокурором у позові підстави для представництва також не можна вважати обґрунтованими, оскільки саме прокурор, який володів достатніми доказами мав можливість та зобов`язаний був до звернення з позовом до суду передати їх відповідному органу для реагування, а в подальшому вирішувати питання щодо звернення до суду з відповідним позовом. Тому вважає, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може та зобов`язаний захищати інтереси держави.На думку ОСОБА_1., керівником Вишгородської окружної прокуратури Київської області не було наведено належних підстав для звернення до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Київської ОДА.
Вказує, що неможливо погодитися з висновком суду, який посилаючись на постанову Верховного Суду вважає, що планово-картографічні матеріали ВО «Укрдержліспроект» є належними доказами, які нібито доводять належність спірної земельної ділянки до земель лісового фонду. Крім того, суд вважав допустимим порушити її право власності, як законного власника для захисту власності держави, яка сама ж передала земельну ділянку у власність попереднього власника - ОСОБА_2 .
Зазначає, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я ОСОБА_2 , спірна земельна ділянка розташована на території садового товариства «Веселка» (далі - СТ «Веселка»), ділянка № НОМЕР_1 Оливківської сільської ради Іванківскього району Київської області. СТ «Веселка» було створено на підставі рішення виконавчого комітету Київської обласної ради народних депутатів за №158 від 16 березня 1981 року «Про вилучення земель з користування радгоспів і інших землекористувачів та надання їх підприємствам, установам і організаціям для колективного садівництва». Відповідно до акту обстеження земельної ділянки від 15 січня 1981 року запроектованої до відведення виробничому об`єднанню «Кристал» для організації колективного садівництва, із земель запасу було виділено земельну ділянку площею 13,8 га. Водночас згідно зі схемою розташування спірна земельна ділянка за № НОМЕР_1 , з кадастровим номером 3222082900:01:002:0057, знаходиться на території СТ «Веселка» майже в центральній частині товариства, територія якого огороджена та не межує з лісом.
Вказує, що суд проігнорував та не з`ясував належним чином те, що підставами набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку було її членство в СТ «Веселка», яке було створено та існувало з 1981 року. Разом з тим, посилаючись як на доказ, на матеріали базового лісовпорядкування 2014 року, суд проігнорував, що ще в 2003 році спірна земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_3 , як члену СТ «Веселка».
Також вказує, що суд не врахував, що відповідачка набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору дарування від 19 листопада 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Іванівської державної нотаріальної контори. Крім цього, нею було отримано у дар садовий будинок за АДРЕСА_1 . Одним з критеріїв для відмови суду у втручанні у мирне володіння добросовісного набувача спірним майном є темпоральний критерій, за яким особа, яка добросовісно набула право власності на майно та володіла цим майном тривалий час, не може бум позбавлена права власності на таке майно, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 21 липня 2020 року у справі №5011-15/2551-2012.
Вважає, що оскільки земельна ділянка загальною площею 13,8 га, до складу якої входить і належна їй земельна ділянка була передана на законних підставах, а саме, рішення виконавчого комітету Київської обласної ради народних депутатів за №158 від 16 березня 1981 року «Про вилучення земель з користування радгоспів і інших землекористувачів та надання їх підприємствам, установам і організаціям для колективного садівництва» передана виробничому об`єднанню «Крисал» для створення СТ «Веселака», тому висновок суду про її протиправне вилучення з державної власності та передачу її у власність ОСОБА_2 не відповідає дійсності.
Крім того, вважає, що суд безпідставно не врахував, що відповідачка є добросовісним набувачем, яка більше 10 років володіє спірною земельною ділянкою та розташованим на ній садовим будинком, які на законних підставах були отримані у дар на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, тому висновок суду про дотримання ним принципу пропорційності втручання право на мірне володіння майном, не відповідає нормам права та практиці Європейського суду з прав людини.
Керівник Вишгородської окружної прокуратури подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Вказує, що листом від 14 травня 2024 року №54-2671 Вишгородська окружна прокуратура звернулася до Київської ОДА із вимогою про необхідність вжиття заходів щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства. Листом від 24 травня 2024 року №4812/08/09.02-14/2024 Київська ОДА повідомила про те, що не вживала заходів цивільно-правового характеру та не зверталася до суду з позовною заявою про витребування спірної земельної ділянки із чужого незаконного володіння. Сам факт не звернення до суду Київської ОДА з позовом в інтересах держави, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави свідчить про те, що указаний уповноважений державою орган неналежно виконує свої повноваження щодо усунення перешкод у користуванні і розпорядженні землями лісового фонду, у зв`язку із чим у прокурора виникли обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави в особі Київської ОДА та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Зазначає, що факт розташування спірної земельної ділянки в межах земель лісогосподарського призначення державної власності підтверджується інформацією ВО «Укрдержліспроект» від 04 січня 2024 року №03-03 та доданими до неї фрагментами з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами частини кварталів і межами їх таксаційних виділів Жеревського лісництва ДП «Іванківське лісове господарство», відповідно до якої за даними лісовпорядкування 2003 та 2014 років спірна земельна ділянка розташована в межах земель 97 кварталу Жеревського лісництва ДП «Іванківське лісове господарство». Філія «Іванківське лісове господарство» ДП «Ліси України» (ДП «Іванківське лісове господарство») погодження чи згоди на вилучення або припинення права постійного користування та зміну цільового призначення не надавало. Отже відбулось незаконне відведення земельної ділянки у приватну власність особи без згоди землекористувача, без вилучення з постійного користування ділянки, без зміни цільового призначення ділянки, у тому числі за погодженням з постійним лісокористувачем, та, відповідно, без розроблення і затвердження в установленому порядку проекту землеустрою щодо відведення ділянки (в порядку зміни цільового призначення). Таким чином, доводи відповідачки про те, що спірна земельна ділянка не відноситься до земель лісогосподарського призначення та є землями СТ «Веселка» є надуманими та такими, що не підтверджуються матеріалами справи.
Третя особа: ДСГП «Ліси України» не скористалось своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направило.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що розпорядженням Іванківської РДА Київської області від 08 грудня 2003 року № 575 «Про затвердження технічної документації та передачу у приватну власність земельних ділянок членам садівничого товариства «Веселка» вирішено затвердити технічну документацію зі складання державних актів на право приватної власності на землю членам СТ «Веселка» в межах Оливської сільської ради та передати у приватну власність земельні ділянки членам СТ «Веселка». 
Згідно з додатком до цього розпорядження ОСОБА_2 виготовлено державний акт на право приватної власності на землю в СТ «Веселка» на земельну ділянку розміром 0,0581 під № 74.
На підставі вказаного вище розпорядження ОСОБА_2 видано державний акт серії КВ № 047157 на право власності на земельну ділянку площею 0,0581 га, з кадастровим номером 3222082900:01:002:0057, яка розташована в СТ «Веселка» на території Оливської сільської ради Іванківського району Київської області.
У відповідності до листа ВО «Укрдержліспроект» Державного агентства лісових ресурсів України від 18 лютого 2022 року з додатком у вигляді фрагментів з публічної карти України 82, 97 та 98 кварталів Жеревського лісництва ДП «Іванківський лісгосп» за даними лісовпорядкування 2003 та 2014 років, земельна ділянка з кадастровим номером 3222082900:01:002:0057 перебуває в межах 97 кварталу згаданого лісництва.
Таку ж інформацію містить лист ВО «Укрдержліспроект» від 04 січня 2024 року з додатками у вигляді фрагментів з публічної карти України 82, 83, 97 та 98 кварталів Жеревського лісництва ДП «Іванківський лісгосп» за даними лісовпорядкування 2014 року.
З листа ДСГП «Ліси України» від 16 січня 2024 року слідує, що в склад 97-98 кварталу Жеревського лісництва входить спірна земельна ділянка, згоди на вилучення якої з користування державного підприємства не надавалось.
Згідно з листом Департаменту містобудування та архітектури Київської ОДА від 19 січня 2024 року, за наявною в департаменті інформацією в період з 2011 по 2024 роки, розпоряджень про вилучення із постійного користування ДП «Іванківське лісове господарство» та зміну цільового призначення земельних ділянок, у тому числі спірної змеленої ділянки, не видавалось. 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги зазначений лист Департаменту містобудування та архітектури КОДА від 19 січня 2024 року, як належний доказ на обґрунтування прокурором позовних вимог, оскільки спірна земельна ділянка передана у власність ОСОБА_2 ще в 2003 році, тоді як зміст цього листа не охоплює такий рік передачі (2003 рік). 
Згідно з листом Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області від 14 грудня 2023 року, за інформацією сектору № 1 відділу № 5 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, відповідно до даних НКС ДЗК, спірна земельна ділянка розташована в межах Оливської сільської ради за межами населеного пункту, її власниками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (порядковий № 7 в листі).
Листом ГУ Держгеокадастру у місті Києві та Київській області від 24 жовтня 2024 року з додатком у вигляді копій з книги записів державної реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку фізичних осіб, в наявних записах щодо реєстрації державних актів на право власності на землю виявлені такі записи: державний акт серії КВ № 047157, зареєстрований за № 970 від 25 листопада 2003 року на ім`я ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку; державний акт серії ЯЛ № 004438, зареєстрований за № 011094503342 від 13 жовтня 2010 року на ім`я ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку. Підставою виникнення права власності на спірну земельну ділянку за державним актом серії ЯЛ № 004438 згідно записів Книги реєстрації державних актів є договір дарування земельної ділянки від 19 листопада 2004 року № 5713.
Відповідно до з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Аналогічні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 серпня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Ефективним способом захисту права є такий, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанову Верховного Суду у справі № 916/3156/17 від 04 червня 2019 року).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 зробила висновок про те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.
Обґрунтовуючи позов, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка є землею лісогосподарського призначення, розташована в межах 97 кварталу Жеревського лісництва та вибула з державної власності з порушенням вимог земельного і лісового законодавства, без згоди постійного лісокористувача, без вилучення з лісового фонду та без зміни цільового призначення. У зв`язку з цим прокурор вважав належним способом захисту інтересів держави пред`явлення віндикаційного позову про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
Так, відповідно до ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
За змістом ст.ст.13, 19 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Частиною 2 ст.1 ЛК України передбачено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.
Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів, регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (ч.2 ст.3 ЗК України).
Відповідно до ст.5 ЛК України до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.
Усі ліси в Україні є власністю держави (ч. 1 ст.6 ЛК України).
Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання у власність або користування (див. правовий висновок Верховного Суду у постанові від 02 вересня 2020 року у справі 587/849/17-ц (провадження № 61-21913св19), який є сталим та незмінним).
У статті 7 ЛК України закріплено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.
Відповідно до ч.1 ст.8, ч.1 ст.9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. У комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.
Згідно зі ст.10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності. Суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.
Відповідно до ст.12 ЛК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів. Ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом.
Громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі.
Ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.
Можливість набуття права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення передбачена також положеннями статей 56, 57 ЗК України.
Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 у справі № 359/3373/16-ц.
Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов).
Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.
Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово приходила до висновку, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку ст.387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц та від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог ст.388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.
Визнання недійсним державного акта також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 94)).
Так, у даній справі прокурор, діючи в інтересах держави в особі Київської ОДА, просив витребувати від ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 3222082900:01:002:0057, площею 0,0581 га, посилаючись на те, що спірна земельна ділянка, будучи переданою у приватну власність на підставі розпорядження Іванківської РДА від 08 грудня 2003 року № 575, фактично є землею лісогосподарського призначення, оскільки розташована в межах 97 кварталу Жеревського лісництва. Оскільки така ділянка вибула з державної власності без згоди постійного лісокористувача, без вилучення з лісового фонду та без зміни її цільового призначення, прокурор обрав способом захисту віндикаційний позов, передбачений статтею 387 ЦК України.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у даній справі звернення прокурора з позовом було спрямоване на ефективне відновлення порушеного права держави, а обраний спосіб захисту у вигляді витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння відповідає характеру спірних правовідносин і є належним.
Заявляючи вимогу про витребування від ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, прокурор обґрунтовував тим, що її вибуття з державної власності стало наслідком незаконного розпорядження Іванківської РДА від 08 грудня 2003 року № 575, яким земельну ділянку було передано у приватну власність ОСОБА_2 , однак окремих вимог про визнання зазначеного розпорядження незаконним чи його скасування не заявляв, вважаючи достатнім і належним способом захисту пред`явлення віндикаційного позову до останнього володільця спірного майна.
У постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 та від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним. Таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване.
Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
За загальним правилом, закріпленим у ст.387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом ст.388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.
Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суду необхідно встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна із чужого володіння.
Аналогічні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц, у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 367/3254/15-ц.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що прокурор, діючи в інтересах держави в особі Київської ОДА, обрав правильний спосіб захисту, оскільки саме пред`явлення віндикаційного позову про витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння відповідає характеру спірних правовідносин та спрямоване на ефективне відновлення порушеного права держави.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).
За загальними правилами доказування, визначеними ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).
За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як зазначалось вище, відповідно до листа ВО «Укрдержліспроект» Державного агентства лісових ресурсів України від 18 лютого 2022 року з додатком у вигляді фрагментів з публічної карти України 82, 97 та 98 кварталів Жеревського лісництва ДП «Іванківський лісгосп» за даними лісовпорядкування 2003 та 2014 років, земельна ділянка з кадастровим номером 3222082900:01:002:0057 перебуває в межах 97 кварталу згаданого лісництва.
Також відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області від 14 грудня 2023 року, за інформацією сектору № 1 відділу № 5 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, відповідно до даних НКС ДЗК, спірна земельна ділянка розташована в межах Оливської сільської ради за межами населеного пункту, її власниками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Установлено, що ВО «Укрдержліспроект» створене з метою проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України, яке включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення охорони і захисту, раціонального використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства. ВО «Укрдержліспроект» здійснює комплекс лісовпорядних робіт для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища, тобто володіє інформацією про лісовпорядкування.
Водночас Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.
Отже інформація з ВО «Укрдержліспроект» є належним та допустимим доказом накладення спірної земельної ділянки на землі лісогосподарського призначення.
Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 361/6829/16-ц.
Відповідно до п.5 Перехідних положень ЛК України, у спірних правовідносинах права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.
Умовою застосування п. 5 Перехідних положень ЛК України законодавець визначив підтвердження факту надання спірної земельної ділянки в постійне користування державному лісогосподарському підприємству до дати вибуття спірної земельної ділянки у власність відповідача.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі № 913/205/23.
У даній справі надані прокурором листи ВО «Укрдержліспроект» з фрагментами публічної картки сформовані на підставі матеріалів лісовпорядкування за 2003 та 2014 роки, зі змісту яких вбачається, що межі 97 кварталу Жеревського лісництва не змінювались.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності не внаслідок подальших реєстраційних дій чи укладення договору дарування, а первісно саме на підставі розпорядження Іванківської РДА від 08 грудня 2003 року № 575, яким ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0581 га.
Водночас відповідачкою не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, покладені в основу висновків ВО «Укрдержліспроект», були виготовлені чи затверджені після прийняття розпорядження Іванківської РДА від 08 грудня 2003 року № 575. Таких відомостей не вбачається і з матеріалів справи. 
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначені планово-картографічні матеріали є підставою для висновку про належність спірної земельної ділянки до земель лісового фонду.
Відповідачка ОСОБА_1 не спростувала належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами встановлених у справі обставин щодо належності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення та її вибуття з державної власності з порушенням вимог земельного і лісового законодавства. 
Відтак матеріали справи не містять зворотних відомостей, а доказування, як і судове рішення, не можуть ґрунтуватися на припущеннях, що прямо відповідає положенням ст.ст. 12, 81 ЦПК України.
З наведених підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що спірна земельна ділянка не належить до земель лісогосподарського призначення, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, та не спростовують установлених у справі фактичних обставин.
Статтею 13 ЗК України (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що саме до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 20 ЗК України зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.
Порядок вилучення земельних ділянок визначено ст.149 ЗК України, якою встановлено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що спірна земельна ділянка є землею лісового фонду, постійним користувачем якого було ДП «Іванківське лісове господарство», правонаступником якого є філія ДП «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України», які не надавали дозволу на вилучення земельної ділянки із земель державної власності.
Відповідачка ОСОБА_1 не надала суду жодних належних, допустимих і достовірних доказів, які б спростовували встановлені у справі обставини щодо належності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду та відсутності згоди постійного землекористувача на її вилучення.
З огляду на встановлені у справі обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності поза волею належного власника та з порушенням установленого законом порядку розпорядження землями лісогосподарського призначення. Передача цієї ділянки у приватну власність розпорядженням Іванківської РДА від 08 грудня 2003 року № 575 відбулася без згоди постійного користувача - ДП «Іванківське лісове господарство», правонаступником якого є ДСГП «Ліси України», без вилучення ділянки з постійного користування та без рішення Кабінету Міністрів України як органу, уповноваженого розпоряджатися землями державної власності у спірних правовідносинах. Отже Іванківська РДА діяла поза межами наданих їй повноважень, унаслідок чого було порушено право держави на спірну земельну ділянку, яке обґрунтовано захищено шляхом її витребування з незаконного володіння.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що втручання у право ОСОБА_1 на мирне володіння спірним майном у зв`язку з витребуванням земельної ділянки є пропорційним та обґрунтованим, виходячи з такого.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) виснувала, що у спорах щодо земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.
Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель лісового фонду з державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантовано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Проте ці положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Також відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтується таке втручання на національному законі, чи переслідує легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
У рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04 визначено, що втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.
У зв`язку із зазначеним право держави витребувати земельну ділянку, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її набуття фізичною особою, передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони земель і регламентування підстав для витребування майна є доступними, чіткими та передбачуваними.
В даному випадку витребування спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення, яка була протиправно відчужена у приватну власність на підставі розпорядження Іванківської РДА, переслідує легітимну мету контролю за використанням такого майна відповідно до загальних інтересів, з тим щоб воно використовувалося саме за своїм цільовим призначенням. Значущість цього інтересу зумовлена, зокрема, особливим правовим режимом земель лісового фонду та їх перебуванням під посиленою державною охороною.
У даній справі суспільний інтерес у належному контролі за використанням земель лісового фонду переважає приватний інтерес відповідачки у збереженні володіння спірною земельною ділянкою. Такі землі як власність Українського народу мають використовуватися для суспільних потреб, відповідно до свого цільового призначення, та виконувати притаманні їм екологічні, захисні й інші суспільно значущі функції.
Подібні по суті висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18), від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18), від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18).
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, ураховуючи об`єктивні та видимі природні властивості спірної земельної ділянки, ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про її належність до земель лісогосподарського призначення.
При цьому колегія суддів враховує, що загальний інтерес у контролі за використанням земельних ділянок за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та не погіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес відповідачки у збереженні права власності на земельну ділянку.
Немає порушення права кінцевої набувачки на мирне володіння її майном, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Втручання держави у це право є правомірним. Вона переслідує легітимну мету захисту земель лісового фонду. Таке втручання є пропорційним. Навколишнє середовище має значення, тоді як економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20) та рішенням Європейського суду з прав людини від 27.11.2007 у справі «Гамер проти Бельгії» (Hamer v. Belgium), заява № 21861/03)).
Отже, витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_1 є пропорційним втручанням у її право на мирне володіння майном, оскільки зумовлене переважаючим суспільним інтересом у збереженні земель лісового фонду, їх використанні за цільовим призначенням та забезпеченні належної охорони довкілля.
З огляду на наведене колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги про неправомірне втручання у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном, оскільки таке втручання ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та відповідає принципу пропорційності.
Посилання в апеляційній скарзі на тривале (понад десять років) володіння спірною земельною ділянкою не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки така обставина не змінює правового режиму спірної землі, не усуває незаконності її вибуття з державної власності та не перешкоджає її витребуванню. З урахуванням об`єктивних і видимих природних властивостей ділянки відповідачка, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про її належність до земель лісогосподарського призначення. 
Також вказані доводи відповідачки не спростовують того, що у цій справі переважає суспільний інтерес у збереженні земель лісового фонду та контролі за їх використанням відповідно до закону.
Отже, установивши, що спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, розташована в межах 97 кварталу Жеревського лісництва, вибула з державної власності на підставі розпорядження Іванківської РДА від 08 грудня 2003 року № 575 з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, без згоди постійного лісокористувача, без вилучення із земель лісового фонду та без належного рішення уповноваженого органу, а також врахувавши, що прокурором обрано належний та ефективний спосіб захисту порушеного права держави шляхом пред`явлення віндикаційного позову, а втручання у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном є законним, легітимним і пропорційним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного й обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову прокурора шляхом витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння відповідачки на користь держави в особі Київської ОДА.
Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості заочного рішення суду, повно і всебічно дослідив та оцінив докази, правильно встановив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову прокурора.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність у керівника Вишгородської окружної прокуратури правових підстав для звернення до суду в інтересах держави в особі Київської ОДА, то колегія суддів виходить з такого. 
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.
Пунктом 2 ч.1 ст.2 Закону України «Про прокуратуру передбачено, що на прокуратуру покладаються функції, зокрема представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом.
Згідно з положеннями ч. 3 та ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною 7 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина 4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.
У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді має наслідком залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті.
Якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для залишення позову без розгляду.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19).
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду уточнила свої висновки, зроблені у постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 та у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 року у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 923/560/18, від 18 квітня 2019 року у справі № 913/299/18, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18, у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, вказавши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
У справі встановлено, що листом від 14 травня 2024 року № 54-2671вих-24 Вишгородська окружна прокуратура звернулася до Київської ОДА з вимогою про необхідність вжиття заходів щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства.
Листом від 24 травня 2024 року № 4812/08/09.02-Н/2024 Київська ОДА повідомила прокуратуру про те, що не вживала заходів цивільно-правового характеру та не зверталася до суду з позовною заявою про витребування спірної земельної ділянки із чужого незаконного володіння.
Тобто позивач належним чином обґрунтував підстави для представництва ним інтересів держави і подав позов в інтересах держави в особі Київської ОДА з дотриманням вимог ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та ч.4 ст.56 ЦПК України.
Аналогічного висновку за подібного суб`єктного складу дійшов Верховий Суд у постанові від 06 квітня 2021 року у справі № 380/375/17 (провадження № 61-23241св19).
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.
Апеляційний враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
27 січня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Левочко Я.А. подав до Київського апеляційного суду заяву про приєднання доказів, в якій просить поновити  ОСОБА_1 строк на подання доказів та приєднати до матеріалів справи в якості доказів Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та схему розташування земельної ділянки на території СТ «Веселка» Іванківської територіальної громади Київської області та врахувати при розгляді справи судом (а.с.102-114, т.2).
Заява мотивована тим, що 12 грудня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до землевпорядної організації, товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРРА-М» для встановлення (відновлення) меж її земельної ділянки в натурі (на місцевості), яким було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). В результаті виготовлення технічної документації із землеустрою було встановлено, що місцезнаходження земельної ділянки дійсно фактичному розташуванню належного ОСОБА_1 садового будинку не відповідає. З метою усунення вказаної невідповідності було внесено зміни до координат земельної ділянки, що підтверджується матеріалами технічної документації та кадастровим планом земельної ділянки. В результаті земельна ділянка була виключена з меж 97 кварталу Женевського лісництва та перенесена на територію СТ «Веселка» ділянка № НОМЕР_1 , за місцем розташування належного ОСОБА_1 садового будинку, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та схемою розташування земельної ділянки розробленою ТОВ «ТЕРРА-М».
Проте ці докази не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки вони подані з порушенням процесуальних строків їх подання.
Згідно з положеннями ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Статтею 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
З матеріалів справи вбачається, що вказані документи не були подані сторонами до суду першої інстанції та вони не були предметом розгляду у суді першої інстанції.
Відповідачка та її представник не надали суду апеляційної інстанції доказів неможливості подання до суду першої інстанції вказаних документів з причин, що об`єктивно не залежали від них.
Більше того, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку датований 30 грудня 2025 року, тобто об`єктивно не існував на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, а тому не міг бути поданий та досліджений у суді першої інстанції і, відображаючи нові обставини, що виникли вже після вирішення спору, не може бути прийнятий апеляційним судом як доказ у цій справі в силу ч. 3 ст. 367 ЦПК України.
Також 27 січня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Левочко Я.А. подав до Київського апеляційного суду заяву, в якій просить провадження у даній справі закрити у зв`язку з відсутністю предмету спору (а.с.98-101, т.2).
Заява про закриття провадження у справі мотивована тим, що 12 грудня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до землевпорядної організації, товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРРА-М» для встановлення (відновлення) меж її земельної ділянки в натурі (на місцевості), яким було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). В результаті виготовлення технічної документації із землеустрою було встановлено, що місцезнаходження земельної ділянки дійсно фактичному розташуванню належного ОСОБА_1 садового будинку не відповідає. З метою усунення вказаної невідповідності було внесено зміни до координат земельної ділянки, що підтверджується матеріалами технічної документації та кадастровим планом земельної ділянки. В результаті земельна ділянка була виключена з меж 97 кварталу Женевського лісництва та перенесена на територію СТ «Веселка» ділянка № НОМЕР_1 , за місцем розташування належного ОСОБА_1 садового будинку, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та схемою розташування земельної ділянки розробленою ТОВ «ТЕРРА-М».
Отже, оскільки на теперішній час змінено місце розташування земельної ділянки ОСОБА_1 , яка не перебуває межах 97 кварталу Женевського лісництва ДП «Іванівський лісгосп», то адвокат Левочко Я.А. вважає, що у справі відсутній предмет спору, а тому провадження підлягає закриттю на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України.
Вказане клопотання представника ОСОБА_1 - адвокат Левочка Я.А. не підлягає задоволенню з таких підстав: 
- по-перше, наведені у клопотанні доводи ґрунтуються на нових доказах, які не були предметом розгляду суду першої інстанції та були подані з порушенням процесуального порядку, а відтак не можуть враховуватися при вирішенні питання щодо наявності чи відсутності предмета спору у цій справі;
- по-друге, пунктом 2 ч.1 ст.255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
З огляду на викладене відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або спірні питання врегульовано самими сторонами.
Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і після відкриття провадження у справі, коли на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань (див. постанову Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21).
Колегія суддів вважає, що твердження представника відповідачки - адвоката Левочка Я.А. про те, що після виготовлення ТОВ «ТЕРРА-М» технічної документації, внесення змін до координат земельної ділянки та виключення її з меж 97 кварталу Женевського лісництва ДП «Іванівський лісгосп», предмет спору у справі відпав, є безпідставними, оскільки ці обставини не спростовують факту існування між сторонами спору щодо земельної ділянки, яка була предметом позову та судового розгляду, а фактично зводяться лише до посилань на нові докази й нові обставини, якими сторона відповідача намагається обґрунтувати свою позицію та спростувати позовні вимоги, що не є тотожним відсутності предмета спору у розумінні п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України.
З наведених підстав клопотання адвоката Левочко Я.А. про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору задоволенню не підлягає. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Іванківського районного суду Київської області від 26 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 13 квітня 2026 року. 

Головуючий

Судді: