ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1739/26 Справа № 175/2575/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дараган Л.В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Халаджи О.В.
суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,
секретар Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у. Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2025 року та на додаткове рішення суду від 11 вересня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Новоолександрівська», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Рички Юлії Олександрівни про переведення прав та обов`язків покупця (суддя першої інстанції Дараган Л.В., повний текст судових рішень складено 01 серпня 2025 року та 11 вересня 2025 року),
ВСТАНОВИВ:

12 вересня 2022 року ОСОБА_3 звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про переведення прав та обов`язків покупця, за участю третіх осіб Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Новоолександрівська», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Рички Юлії Олександрівни, в якому просила перевести на себе права та обов`язки покупця з відповідачки ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 22 листопада 2021 року щодо земельної ділянки, кадастровий номер 1221486200:01:098:0004, площею 2,97 га, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 22 листопада 2021 року щодо земельної ділянки, кадастровий номер 1221486200:01:100:0006, площею 3,43 га, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та стягнути з відповідачів на свою користь понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 7927 гривень05 копійок.
Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2025 року позовні вимоги задоволено.
Перевести права та обов`язки покупця з ОСОБА_4 на ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 22 листопада 2021 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Юлією Олександрівною та зареєстрований в реєстрі за № 3159, щодо земельної ділянки, кадастровий номер 1221486200:01:098:0004, площею 2,97 га, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Переведено права та обов`язки покупця з ОСОБА_4 на ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 22 листопада 2021 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Юлією Олександрівною та зареєстрований в реєстрі за № 3158, щодо земельної ділянки, кадастровий номер 1221486200:01:100:0006, площею 3,43 га, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Виплачено ОСОБА_4 вартість земельної ділянки, кадастровий номер 1221486200:01:098:0004, площею 2,97 га, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та земельної ділянки, кадастровий номер 1221486200:01:100:0006, площею 3,43 га, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, у розмірі 792705 (сімсот дев`яносто дві тисячі сімсот п`ять) гривень 57 копійок, що були внесені ОСОБА_3 та зберігаються на депозитному рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області.
Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 7927 гривень 05 копійок в рівних частинах.
Додатковим рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2025 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати по оплаті правничої допомоги в розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судові витрати по оплаті правничої допомоги в розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок.
Із вказаними рішенням суду не погодилась ОСОБА_4 та через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційні скарги, в яких зазначила, що вони ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без врахування всіх обставин справи.
Мотивує скарги тим, що повідомлено про намір продажу земельних ділянок працівниками поштового зв`язку було присвоєно штрихований коловий ідентифікатор 4900093299650, який міститься і на службовому чеку (накладній), на рекомендованому повідомленні про вручення та на конверті, які повернулися до нотаріуса та які містяться в матеріалах справи, що дало змогу нотаріусу відслідкувати весь шлях поштового відправлення та встановити, що за закінченням 14-денного терміну зберігання в відділенні АТ «УкрПошта», поштове відправлення з повідомленням про намір продажу повернулося за зворотною адресою нотаріусу.
Найменування одержувача та адреса поштового відправлення. що вказані в описі вкладень повністю збігається з зазначеною інформацією в службовому чеку( накладній). Більш того, по роздруківці Трекінку, де штрихований кодовий ідентифікатор с ідентичним з тим, що вказаний на службовому чеку (накладній), збігається дата відправки нотаріусом поштового відправлення, яка міститься на штемпелі в описі вкладень, в службовому чеку (накладній) та в роздруківці Трекінгу - це 08.10.21 р. 
Невнесення одночасно з пред`явленням позову на депозитний рахунок суду грошової суми, яку за договором повинен сплатити покупець, є підставою для відмови у позові.
Судом першої інстанції не було взято до уваги, а також взагалі проігноровані, не досліджені подані відповідачем копії договорів оренди №12-33 від 30.12.2012 р. та №12-32 від 30.12.2012. На стадії ухвалення судового рішення. представником позивача було надано копії договорів оренди №12-33 від 30.12.2012 р. та №12-32 від 30.12.2012 в яких міститься інші відомості, ніж у договорах оренди, які є в наявності у відповідача.
Суд першої інстанції розглянув заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат на правничу допомогу без повідомлення учасників справи. Також, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
ОСОБА_2 просила рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2025 року та додаткове рішення суду від 11 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Від представника ОСОБА_3 – ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона наголосила, що нотаріус на момент посвідчення договорів купівлі-продажу від 22.11.2021 року, не мала відповідних документів та у встановленому законом порядку не пересвідчилась про належність повідомлення суб`єкта переважного права про намір продажу земельних ділянок та посвідчила договори купівлі-продажу спірних земельних ділянок передчасно, чим порушила права ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська» та позивача відповідно.
Нотаріусом не було враховано, що під час посвідчення нею спірних договорів купівлі-продажу, не було перевірено документів на підтвердження джерела походження коштів або інших активів за рахунок яких набувається таке право.
Також вказує, що судом першої інстанції законно та обґрунтовано було задоволено заяву про ухвалення додаткового рішення у справі у повному обсязі
ОСОБА_6 просила оскаржувані рішення суду залишити без змін.
Представник ОСОБА_4 та ОСОБА_5 – адвокат Галич А.С., у судовому засіданні доводи апеляційних скарг підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі.
Представник ОСОБА_3 – Біжко Ю.О., у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила оскаржувані рішення суду залишити без змін.
Інші учасники справи про час, дату та місце розгляду справи були повідомленні належним чином. У судове засідання не з`явились.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга на рішення суду від 23 липня 2025 року підлягає залишенню без задоволення, а скарга на додаткове рішення суду від 11 вересня 2025 року частковому задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 22 листопада 2021 року, який був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. і зареєстрований в реєстрі за № 3159, продавець – ОСОБА_5 передала у власність покупцю – ОСОБА_4 належну продавцю земельну ділянку, кадастровий номер 1221486200:01:098:0004, площею 2,97 га, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а покупець сплатила за неї обумовлену грошову суму – 367854 гривні 07 копійок. 
Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 22 листопада 2021 року, який був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. і зареєстрований в реєстрі за № 3158, продавець – ОСОБА_5 передала у власність покупцю – ОСОБА_4 належну продавцю земельну ділянку, кадастровий номер 1221486200:01:100:0006, площею 3,43 га, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а покупець сплатила за неї обумовлену грошову суму – 424851 гривня 50 копійок. 
Згідно з договором про передачу переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення від 27 січня 2022 року, який був укладений між ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська» та ОСОБА_3 , суб`єкт переважного права – ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська» передав третій особі – ОСОБА_3 переважне право купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення, кадастровий номер 1221486200:01:098:0004, площею 2,97 га, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а третя особа прийняла це переважне право. До третьої особи переходять усі права та обов`язки суб`єкта переважного права за правовідносинами, пов`язаними з реалізацією такого права. 
Згідно з договором про передачу переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення від 27 січня 2022 року, який був укладений між ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська» та ОСОБА_3 , суб`єкт переважного права – ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська» передав третій особі – ОСОБА_3 переважне право купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення, кадастровий номер 1221486200:01:100:0006, площею 3,43 га, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а третя особа прийняла це переважне право. До третьої особи переходять усі права та обов`язки суб`єкта переважного права за правовідносинами, пов`язаними з реалізацією такого права. 
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек,Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, земельна ділянка, кадастровий номер 1221486200:01:098:0004, площею 2,97 га, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстрована за ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 листопада 2021 року. Інше речове право – право оренди земельної ділянки, строк дії – 15 років з правом пролонгації, зареєстроване за орендарем – ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська» на підставі договору оренди землі від 30 грудня 2012 року, який був укладений між ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська» та ОСОБА_5 .. Крім того, 27 січня 2022 року зареєстроване обтяження, підстава – договір про передачу переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення від 27 січня 2022 року, який був укладений між ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська» та ОСОБА_3 , вид обтяження – переважне право купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення, особа, якій передано переважне право, – ОСОБА_3 ..
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек,Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, земельна ділянка, кадастровий номер 1221486200:01:100:0006, площею 3,43 га, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстрована за ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 листопада 2021 року. Інше речове право – право оренди земельної ділянки, строк дії – 15 років з правом пролонгації, зареєстроване за орендарем – ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська» на підставі договору оренди землі від 30 грудня 2012 року, який був укладений між ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська» та ОСОБА_5 .. Крім того, 27 січня 2022 року зареєстроване обтяження, підстава – договір про передачу переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення від 27 січня 2022 року, який був укладений між ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська» та ОСОБА_3 , вид обтяження – переважне право купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення, особа, якій передано переважне право, – ОСОБА_3 ..
Згідно з інформацією АТ «Укрпошта» від 04 лютого 2022 року, поштове відправлення № 4900093299650 від 08 жовтня 2021 року на адресу: АДРЕСА_1 , ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська», надійшло до відділення поштового зв`язку Новоолександрівка, 52070 – 13 жовтня 2021 року. СМС-повідомлення не направлялось, оскільки був зазначений міський номер одержувача. З вини працівника відділення поштового зв`язку Новоолександрівка відправлення не було доставлено на адресу ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська». Вищевказане поштове відправлення повернуто за зворотною адресою за закінченням терміну зберігання 29 жовтня 2021 року. Повернене поштове відправлення надійшло за зворотною адресою до відділення поштового зв`язку Дніпро (49000) 29 жовтня 2021 року та доставлено до архіву 11 грудня 2021 року на зберігання. Відправлення надійшло до відділення поштового зв`язку Дніпро 18 січня 2022 року та вручене працівнику відправника 19 січня 2022 року. 
Згідно з інформацією Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 10 лютого 2022 року, для належного розгляду скарги у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Рички Ю.О. були витребувані пояснення та копії документів. 06 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. було зареєстровано намір щодо продажу земельних ділянок, кадастровий номер 1221486200:01:100:0006, і кадастровий номер 1221486200:01:098:0004. 07 жовтня 2021 року приватним нотаріусом на адресу ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська» були направлені листи: за вих. 208/01-16 про намір продажу земельної ділянки, кадастровий номер 122486200:01:100:0006; за вих. 209/01-16 про намір продажу земельної ділянки, кадастровий номером 1221486200:01:098:0004. Вказані листи були направлені за адресою: АДРЕСА_2 , згідно з поштовою накладною № 4900093299650 від 08 жовтня 2021 року. Водночас, вже 22 листопада 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. посвідчено договори купівлі-продажу вказаних земельних ділянок. Згідно з поясненнями приватного нотаріуса, як вбачається з трекінгу поштового відправлення зазначене поштове відправлення 29 жовтня 2021 року повернуто відправникові у зв`язку із закінченням встановленого строку для зберігання. Таким чином, згідно з поясненнями приватного нотаріуса Рички Ю.О., днем, коли суб`єкт переважного права був належним чином повідомлений нотаріусом про намір щодо продажу земельних ділянок є 29 жовтня 2021 року. Водночас дані щодо бажання суб`єкта переважного права купівлі зазначених земельних ділянок скористатися таким переважним правом, у наданих приватним нотаріусом Ричкою Ю.О. документах, відсутні.
Згідно з квитанцією від 07 лютого 2024 року, позивачкою внесено на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області грошову суму в розмірі 792705 гривень 57 копійок в якості компенсації вартості земельних ділянок, судова справа № 175/2575/22.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що продаж земельної ділянки, кадастровий номер 1221486200:01:098:0004, площею 2,97 га, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та земельної ділянки, кадастровий номер 1221486200:01:100:0006, площею 3,43 га, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, відбулися з порушенням переважного права купівлі цих земельних ділянок сільськогосподарського призначення та стягуючи з відповідачок на користь позивачки правничу допомогу у загальній сумі 30 000 грн., вважав дану суму доведеною та обґрунтованою зі складністю справи.
Колегія суддів не може погодитись із вказаним висновком у повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його 
Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав (стаття 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Підпунктом 6 пункту 2 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.
Відповідно до ч. 1, ч. 3, ч. 4, ч. 5, ч. 7 ст. 130-1 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), переважне право купівлі земельних ділянок сільськогосподарського призначення мають такі суб`єкти: а) у першу чергу – особа, яка має спеціальний дозвіл на видобування корисних копалин загальнодержавного значення (металічні руди кольорових металів, металічні руди благородних металів, металічні руди рідкіснометалевих та рідкісноземельних металів, радіоактивних металів, електро- та радіотехнічна сировина), якщо відповідно до інформації, отриманої з Державного земельного кадастру, така земельна ділянка знаходиться в межах ділянки надр, наданої такій особі у користування, крім земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна (будівлі, споруди), що перебувають у власності особи, яка використовує земельну ділянку на праві власності, оренди, емфітевзису, суперфіцію, а також крім земельних ділянок для садівництва; б) у другу чергу – орендар земельної ділянки. Суб`єкт переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення другої черги може реалізувати таке право у разі відсутності суб`єкта першої черги або відмови суб`єкта першої черги від реалізації такого права. У разі якщо відповідно до закону особа, зазначена у пунктах «а» і «б» цієї частини, не може набувати у власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення, вона може в порядку, визначеному частиною п`ятою цієї статті, передати своє переважне право купівлі такої земельної ділянки іншій особі, яка відповідно до закону може набувати у власність таку земельну ділянку. За наявності переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення її власник зобов`язаний не пізніш як за два місяці до дня укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки зареєструвати намір щодо продажу земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У разі якщо продаж земельної ділянки сільськогосподарського призначення здійснюється не на земельних торгах, заява про державну реєстрацію такого наміру подається у визначений цією частиною строк нотаріусу, який здійснюватиме нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу, разом з проектом такого договору. Нотаріус зобов`язаний протягом трьох робочих днів повідомити про такий намір суб`єктів переважного права цінним листом з описом вкладень та повідомленням про вручення або особисто під розписку. Суб`єкт переважного права вважається повідомленим про зазначений намір також у разі його відмови отримати повідомлення, про що є відповідна позначка, або якщо повідомлення повернулося до нотаріуса у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання. Суб`єкти переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення першої черги встановлюються шляхом отримання витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. У разі якщо в такому витягу відсутня інформація про наданий відповідний спеціальний дозвіл на користування надрами, вважається, що власник такого дозволу не має переважного права купівлі такої земельної ділянки. Суб`єкти переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення другої черги встановлюються шляхом отримання відомостей із Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Суб`єкт переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення, який бажає скористатися таким переважним правом, зобов`язаний повідомити про це нотаріуса цінним листом з описом вкладень та повідомленням про вручення або особисто під розписку. Протягом місяця з дня отримання такого повідомлення нотаріус за погодженням із продавцем земельної ділянки повинен призначити день і час укладення договору купівлі-продажу та повідомити про це суб`єкта переважного права купівлі земельної ділянки, який виявив бажання скористатися таким правом, цінним листом з описом вкладень та повідомлення про вручення. У разі якщо протягом місяця з дня, коли суб`єкт переважного права був належним чином повідомлений нотаріусом про намір щодо продажу земельної ділянки, такий суб`єкт не повідомив належним чином нотаріуса про своє бажання скористатися переважним правом або відмовився від укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, або не з`явився для укладення такого договору у день і час, призначені нотаріусом (за умови отримання повідомлення про вручення суб`єкту переважного права повідомлення про призначення дати та часу укладення договору купівлі-продажу або повідомлення про відмову від отримання такого повідомлення або якщо повідомлення повернуто нотаріусу у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання), вважається, що такий суб`єкт переважного права відмовився від свого переважного права. У разі зміни власником земельної ділянки ціни та інших умов договору купівлі-продажу процедура, передбачена абзацами другим – четвертим цієї частини, здійснюється повторно. Вимоги цієї частини не поширюються на випадки продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення: суб`єкту переважного права купівлі земельної ділянки першої черги; суб`єкту переважного права купівлі земельної ділянки другої черги, за умови відсутності суб`єкта переважного права купівлі земельної ділянки першої черги або у разі надання ним письмової відмови від реалізації свого переважного права. У разі якщо протягом місяця з дня спливу строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини, договір купівлі-продажу земельної ділянки не був укладений, процедура, передбачена абзацами другим – четвертим цієї частини, здійснюється повторно. У разі продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення з порушенням переважного права її купівлі суб`єкт переважного права, який відповідно до цієї статті може реалізувати таке право, має право пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором купівлі-продажу повинен сплатити покупець. Переважне право купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення може бути передано його суб`єктом іншій особі, яка відповідно до закону може набути у власність таку земельну ділянку. Передача переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення здійснюється за письмовим договором між суб`єктом переважного права та особою, якій передається таке право. Переважне право купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення, передане іншій особі, підлягає державній реєстрації в порядку, передбаченому для державної реєстрації обтяжень речових прав на земельні ділянки. Про передачу переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення особа, яка передає переважне право, зобов`язана письмово повідомити власника земельної ділянки протягом трьох робочих днів з дня державної реєстрації переходу такого права. Повідомлення здійснюється цінним листом з описом вкладень та повідомленням про вручення або особисто під розписку. У разі якщо після повідомлення нотаріусом суб`єкта переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення про намір власника щодо її продажу суб`єкт переважного права передав таке право іншій особі, суб`єкт переважного права зобов`язаний повідомити особу, якій таке право передане, про такий намір. До особи, якій передано переважне право купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення, переходять усі права та обов`язки попереднього суб`єкта такого права за правовідносинами, пов`язаними з реалізацією такого права.
Відповідно до ч. 2 ст. 131 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), купівля-продаж земельної ділянки здійснюється з дотриманням переважного права на її придбання. Переважне право на придбання земельної ділянки може бути передано його суб`єктом іншій особі, про що такий суб`єкт має письмово повідомити власника земельної ділянки.
Відповідно до частини другої статті 777 ЦК України наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання.
Відповідно до частин першої - другої статті 9 Закону України «Про оренду землі» орендар, який відповідно до закону може мати у власності орендовану земельну ділянку, має переважне право на придбання її у власність у разі продажу цієї земельної ділянки, за умови, що він сплачує ціну, за якою вона продається, а в разі продажу на аукціоні - якщо його пропозиція є рівною з пропозицією, яка є найбільшою із запропонованих учасниками аукціону. Орендодавець зобов`язаний повідомити в письмовій формі орендаря про намір продати земельну ділянку третій особі із зазначенням її ціни та інших умов, на яких вона продається.
Конституційний Суд України у пункті 3.5 Рішення у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «Автосервіс» щодо офіційного тлумачення положень статей 177, 760, частини другої статті 777 ЦК України (справа про переважне право наймача на придбання військового майна), від 10 грудня 2009 року № 31-рп/2009 зазначив, що у статті 777 ЦК України визначено два переважних права наймача, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, перед іншими особами, а саме: на укладення договору найму на новий строк та на придбання майна у разі його продажу.
У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік (частина четверта статті 362 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 22 травня 2019 року у справі № 201/10030/17 (провадження № 61-39220св18), зробив такі висновки:
«чинне цивільне законодавство не регламентує процедуру реалізації переважного права на викуп об`єкта оренди, передбаченого частиною другою статті 777 ЦК України, а тому відповідно до частини першої статті 8 ЦК України (аналогія закону) до спірних правовідносин застосовуються положень статті 362 ЦК України, як до подібних за змістом правовідносин, що виникають при реалізації переважного права на купівлю частки у справі спільної часткової власності.[…] Умовами задоволення позову наймача про переведення на нього прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу майна, яке він наймає, є наступні обставини: наймач належним чином виконував свої обов`язки за договором найму; власник (наймодавець) продав майно іншій, третій особі, з порушенням переважного права наймача на купівлю цього майна; наймач вніс на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Зважаючи на те, що ТОВ «Аеротех ЛТД» належно виконувало свої обов`язки за договором найму, на виконання приписів частини четвертої статті 362 ЦК України внесло на депозитний рахунок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська вартість спірного нерухомого майна у визначеному в договорі купівлі-продажу розмірі 149 840,00 грн, а також те, що ТОВ «Віндзор» не повідомило ТОВ «Аеротех ЛТД» та ТОВ «Камелот і Ко» про свій намір продати нерухоме майно та про умови його продажу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про порушення ТОВ «Віндзор» положень статті 362, частини другої статті 777 ЦК України, що призвело до порушення переважного права ТОВ «Аеротех ЛТД» на придбання спірного нерухомого майна, а тому обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про переведення на ТОВ «Аеротех ЛТД» прав і обов`язків покупця за договором купівлі-продажу нерухомого майна з розстроченням платежу від 30 січня 2017 року, укладеного між ТОВ «Віндзор та ОСОБА_3».
За обставин указаної справи між власником нерухомого майна та третьою особою укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна з розстроченням платежу. При задоволенні позову про переведення на орендаря прав і обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, в рахунок оплати вартості зазначеного нерухомого майна, стягнуто з позивача на користь власника нерухомого майна (продавця) кошти, що внесені позивачем на депозитний рахунок суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 909/337/19 (провадження № 12-35гс20), на яку є посилання в касаційній скарзі, зробила такі висновки:
«Отже, вказані норми права надають відповідному суб`єкту (наймачу, орендарю) переважне право купити (придбати) річ, якою він користується на законних підставах - за договором найму (оренди), за умови належного виконання таким суб`єктом своїх обов`язків у тому разі, якщо така річ буде пропонуватися до продажу в період законного користування.
При цьому норми Цивільного кодексу України, передбачивши переважне право наймача (орендаря) на придбання використовуваного ним майна у випадку його відчуження, безпосередньо не вказують на спосіб захисту такого права у випадку його порушення.
Відповідно до частини першої статті 8 Цивільного кодексу України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
Відповідно до частини четвертої статті 362 Цивільного кодексу України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.
Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позов про переведення прав та обов`язків, що відповідає такому способу захисту прав та інтересів, як зміна правовідношення (пункт 6 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України) або ж зміна господарських правовідносин (абзац одинадцятий частини другої статті 20 Господарського кодексу України), застосовується для захисту переважних прав третіх осіб щодо прав на майно, яким так чи інакше розпоряджається власник (частина четверта статті 362, абзац третій частини першої статті 822 Цивільного кодексу України, частина п`ята статті 7 Закону України «Про акціонерні товариства», частина п`ята статті 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» тощо). Такий позов найкраще відповідає змісту порушеного переважного права, способу (характеру) його порушення, наслідкам, які спричинило порушення, а також найпростішим шляхом забезпечує відновлення та реалізацію відповідного переважного права.
Таким чином, якщо власником предмета найму (оренди) порушено передбачене частиною другою статті 777 Цивільного кодексу України переважне право наймача (орендаря) на придбання переданої у найм (оренду) речі, належним способом захисту відповідного переважного права наймача (орендаря) буде позов про переведення на останнього прав та обов`язків покупця відповідної речі.
Отже, до спірних правовідносин щодо захисту передбаченого частиною другою статті 777 Цивільного кодексу України переважного права наймача (орендаря) на придбання предмета найму (оренди) за аналогією закону підлягають застосуванню положення частини четвертої статті 362 цього Кодексу, яка регулює подібні правовідносини, а саме визначає порядок захисту переважного права співвласника майна на придбання частки іншого співвласника при її відчуженні останнім.
Слід зауважити, що усталеним є розуміння переважного права як такого суб`єктивного цивільного право, яке надає його носієві можливість пріоритетно перед іншими особами набути інше або здійснити існуюче суб`єктивне право (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року в справі № 490/7071/16-ц (провадження № 61-25815св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01 червня 2021 року в справі № 916/2197/20, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 березня 2023 року в справі № 910/1549/22, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02 травня 2024 року в справі № 927/150/23).
Касаційний суд уже звертав увагу, що переважне право є організаційним, відносним та вторинним. Переважне право у співвласника на купівлю частки є організаційним, оскільки завдяки йому створюється передумова для набуття його носієм права на частку в праві спільної часткової власності внаслідок створення можливості для укладення договору купівлі-продажу. Саме по собі переважне право учасника спільної власності не надає його суб`єктові будь-яких майнових прав (речових, зобов`язальних та ін.), які зумовлювали б виникнення або перехід права власності. Причому відповідне майнове право виникає тільки завдяки укладенню договору купівлі продажу частки або в результаті переведення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу. У свою чергу, конструкція переважного права дозволяє організувати відносини учасників спільної часткової власності, створивши передумови для суб`єкта переважного права укласти договір купівлі-продажу частки. Відносність переважного права співвласника полягає в тому, що це право реалізується в організаційних відносинах, учасники яких є персоніфікованими. Тобто в будь-якому разі чітко визначеними є суб`єкти правовідносин спільної власності. Однак його характеристика як відносного не позбавляє переважного права співвласника й певних абсолютних властивостей, які полягають в абсолютності захисту переважного права. Під абсолютністю захисту розуміється можливість носія переважного права пред`явити позов про переведення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу частки до будь-якої іншої особи - не учасника спільної власності. Вторинність переважного права проявляється в тому, що його виникнення зумовлене «перебуванням» у відносинах спільної власності, завдяки чому особа має статус учасника спільної часткової власності. Тобто переважне право є вторинним до права учасника на частку. За умови припинення права на частку або правовідносин спільної часткової власності припиняється й переважне право (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2019 року у справі № 362/3810/16-ц (провадження № 61-816св19)).
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду враховує, що переважне право наймача на купівлю речі, яка передана в найм (частина друга статті 777 ЦК України) є організаційним, відносним та вторинним.
Переважне право на купівлю предмета договору найму є організаційним, оскільки завдяки йому створюється передумова для набуття його носієм права власності на предмет найму внаслідок укладення договору купівлі-продажу. Саме по собі переважне право не надає його суб`єктові будь-яких майнових прав (речових, зобов`язальних та ін.), які зумовлювали б виникнення або перехід права власності. Причому відповідне майнове право виникає тільки в результаті переведення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу. Відносність переважного права співвласника полягає в тому, що це право реалізується в організаційних відносинах, учасники яких є персоніфікованими. Вторинність переважного права проявляється в тому, що його виникнення зумовлене «перебуванням» у відносинах найму, завдяки чому особа має статус наймача. За умови припинення правовідносин найму припиняється й переважне право.
+ Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19).
Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19).
Відповідно до частини четвертої статті 130-1 ЗК України у разі продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення з порушенням переважного права її купівлі суб`єкт переважного права, який відповідно до цієї статті може реалізувати таке право, має право пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором купівлі-продажу повинен сплатити покупець.
До особи, якій передано переважне право купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення, переходять усі права та обов`язки попереднього суб`єкта такого права за правовідносинами, пов`язаними з реалізацією такого права (частина четверта статті 130-1 ЗК України).
Отже, у разі продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення з порушенням переважного права її купівлі, суб`єктом якого є юридична особа, і така юридична особа передала переважне право громадянину України (у тому числі після зазначеного продажу земельної ділянки), громадянин, якому передане переважне право, має право пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця в порядку, визначеному частиною четвертою статті 130-1 цього Кодексу.
Подібні за змістом правові висновки висловлені Верховним Судом України у постанові від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-61цс12, а також Верховним Судом у постанові від 30 травня 2023 року у справі № 130/3560/21 (провадження № 61-9580св22).
Як вбачається із частини 1 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з частиною 3 вказаної вище статті, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Як вбачається із частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як було встановлено матеріалами справи та не заперечується учасниками справи, що 30 грудня 2012 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Агорфірма «Новоолександрівська» було укладено договори оренди земельних ділянок за кадастровим 1221486200:01:098:0004, площею 2,97 га, та земельної ділянки, кадастровий номер 1221486200:01:100:0006, площею 3,43 га., на 15 років.
Запис про державну реєстрацію вказаних договорів було внесено державним реєстратором Ланською С.В. 20 листопада 2013 року
01 вересня 2021 року між ТОВ «Агорфірма «Новоолександрівська» та позивачкою ОСОБА_3 було укладено договір про намір передачі переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення за кадастровим номером 1221486200:01:098:0004, площею 2,97 га, та земельної ділянки, кадастровий номер 1221486200:01:100:0006, площею 3,43 га.
6 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Ричкою Ю.О. було засвідчено намір ОСОБА_5 щодо продажу земельної ділянки, який у подалному згідно накладної від 08.10.2021 року було направлено на адресу ТОВ «Агофірма «Новоолександрівська», вул. Центральна, 90, с, Новоолександрівка, Дніпропетровська область.
Крім того, матеріалами справи також було встановлено, що 22 листопада 2021 року між відповідачкою ОСОБА_5 та відповідачкою ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого продавець – ОСОБА_5 передала у власність покупцю – ОСОБА_4 належну продавцю земельну ділянку, кадастровий номер 1221486200:01:098:0004, площею 2,97 га, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а покупець сплатила за неї обумовлену грошову суму – 367854 гривні 07 копійок.
Також 22 листопада 2021 року між відповідачкою ОСОБА_5 та відповідачкою ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого продавець – ОСОБА_5 передала у власність покупцю – ОСОБА_4 належну продавцю земельну ділянку, кадастровий номер 1221486200:01:100:0006, площею 3,43 га, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а покупець сплатила за неї обумовлену грошову суму – 424851 гривня 50 копійок.
Згідно з інформацією АТ «Укрпошта» від 04 лютого 2022 року, поштове відправлення № 4900093299650 від 08 жовтня 2021 року на адресу: АДРЕСА_1 , ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська», надійшло до відділення поштового зв`язку Новоолександрівка, 52070 – 13 жовтня 2021 року. СМС-повідомлення не направлялось, оскільки був зазначений міський номер одержувача. З вини працівника відділення поштового зв`язку Новоолександрівка відправлення не було доставлено на адресу ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська». Вищевказане поштове відправлення повернуто за зворотною адресою за закінченням терміну зберігання 29 жовтня 2021 року. Повернене поштове відправлення надійшло за зворотною адресою до відділення поштового зв`язку Дніпро (49000) 29 жовтня 2021 року та доставлено до архіву 11 грудня 2021 року на зберігання. Відправлення надійшло до відділення поштового зв`язку Дніпро 18 січня 2022 року та вручене працівнику відправника 19 січня 2022 року.
27 січня 2022 року між третьою особою – ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська» та позивачкою було укладено договір про передачу переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення, за умовами якого суб`єкт переважного права – ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська» передав третій особі – позивачці переважне право купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення, кадастровий номер 1221486200:01:098:0004, площею 2,97 га, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а третя особа прийняла це переважне право.
Також 27 січня 2022 року між третьою особою – ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська» та позивачкою було укладено договір про передачу переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення, за умовами якого суб`єкт переважного права – ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська» передав третій особі – позивачці переважне право купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення, кадастровий номер 1221486200:01:100:0006, площею 3,43 га, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а третя особа прийняла це переважне право.
Згідно Інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 27.01.2022 року, приватним нотаріусом Бунякіної О.В. Дніпровського міського нотаріального округу було здійснено державну реєстрацію вищевказаних договорів, які були укладені між позивачкою та третьою особою (т.1 а.с.28-33).
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що у даному випадку приватним нотаріусом приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., положення ч. 3 ст. 130-1 ЗК України дотримані не були, внаслідок чого до спливу місячного строку з дня, коли суб`єкт переважного права – ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська» було належним чином повідомлено нотаріусом про намір продажу земельної ділянки, а саме 22 листопада 2021 року нотаріусом були посвідчені договори купівлі-продажу спірних земельних ділянок між відповідачками ОСОБА_5 і ОСОБА_4 ..
Приватний нотаріус Ричка Ю.О. з метою встановлення та перевірки факту належного повідомлення суб`єкта переважного права ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська» мала переконатися чи повернувся відповідний бланк поштового направлення з позначкою про вручення, або безпосередньо саме повідомлення з позначкою про повернення у зв`язку зі спливом строків зберігання. ОСОБА_7 , не дочекавшись фактичного повернення поштового відправлення з повідомленням про намір продажу, передчасно - 22.11.2021 року посвідчила договір купівлі-продажу цих земельних ділянок на користь відповідача ОСОБА_4 , а тому апеляційний суд погоджується з позиціє місцевого суду щодо наявності підстав для задоволення позову, у зв`язку із порушенням приватним нотаріусом ст.130-1 ЗК України, а саме, повідомлення ТОВ «Агофірма «Новоолександрівка» щодо наміру ОСОБА_5 продати спірні земельні ділянки ОСОБА_4 .
За таких обставин апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2025 року слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки відсутні підстави для скасування рішення яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Що стосується апеляційної скарги на додаткове рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2025 року.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15 зазначила, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документів, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зробила висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Згідно з договором про надання правничої допомоги від 03 жовтня 2022 року, між адвокатом Біжко Ю.О. і клієнтом – ОСОБА_3 було укладено цей договір. В договорі зазначено, що адвокат бере на себе зобов`язання надавати клієнту необхідну правову допомогу; клієнт зобов`язується виплатити винагороду за надання правової допомоги. За надання юридичної допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар у розмірі за погодженням сторін.
Згідно з додатковою угодою № 2 від 03 жовтня 2022 року до договору про надання правничої допомоги від 03 жовтня 2022 року, між адвокатом Біжко Ю.О. і замовником – ОСОБА_3 було укладено цю додаткову угоду до договору. В додатковій угоді до договору зазначено, що замовник зобов`язується сплатити адвокату гонорар (винагороду). Гонорар (винагорода) адвоката за надану професійну правничу допомогу за договором про надання правничої допомоги від 03 жовтня 2022 року та додатком № 1 до цього договору є фіксованою та складає 30000 гривень 00 копійок.
Згідно з актом № 1 від 25 липня 2025 року здачі – приймання до договору про надання правничої допомоги від 03 жовтня 2022 року, в ньому наведений детальний перелік наданих послуг та розрахунок їхньої вартості, загальна вартість наданих послуг становить 30000 гривень 00 копійок. Цей акт підписаний сторонами – адвокатом Біжко Ю.О. і клієнтом – ОСОБА_3 .. До акту додана платіжна інструкція про оплату позивачкою наданих їй адвокатом послуг з професійної правничої допомоги в розмірі 30000 гривень 00 копійок.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи викладене та враховуючи обсяг виконаної адвокатом роботи, складність справи, та період розгляду даної справи, апеляційний суд вважає, що стягнута місцевим судом сума у розмірі 30000 грн. не відповідає критерію співмірності, а отже колегія суддів вважає. що вона підлягає зменшенню до 14000 грн., оскільки саме ця сума буде відповідати критерію співмірності та критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру та фінансової можливості позивачки компенсувати вказану суму відповідачу за надану йому адвокатську допомогу.
Крім того, слід наголосити на тому, що з наданих Біжко Ю.О. до заяви про ухвалення додаткового рішення доказів на понесення адвокатських витрат неможливо встановити скільки конкретно час адвокат витратила на ту чи іншу дію, також а ні в договорі про надання правничої допомоги, а ні в додаткових угодах, не визначено вартість кожної окремої дії адвоката за супровід даної цивільної справи у суді першої інстанції.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що додаткове рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2025 року підлягає зміні, шляхом зменшення суми правничої допомоги з 30000 грн. до 14 000 грн., по 7000 грн. з кожної відповідачки.

Керуючись статтями 141,374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Галич Анастасія Сергіївна на рішення суду залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2025 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Галич Анастасія Сергіївна на додаткове рішення суду задовольнити частково.
Додаткове рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2025 року змінити, стягнувши з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судові витрати по оплаті правничої допомоги в розмірі 14000 гривень 00 копійок, по 7000 гривень 00 копійок з кожної.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до Касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді:          О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 16 лютого 2026 року.

Головуючий-суддя         О.В. Халаджи