Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
справа № 936/1223/25 
Провадження № 2/936/12/2026

02.04.2026     селище Воловець

Воловецький районний суд Закарпатської області у складі
головуючої судді Сухої Н.І.
за участю секретаря судового засідання Притуп К.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у селищі Воловець цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Воловецька селищна рада Мукачівського району Закарпатської області про скасування державної реєстрації земельної ділянки та державної реєстрації права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції сторін.
Представник позивача ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною заявою до ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації земельної ділянки та державної реєстрації права власності на земельну ділянку.
В обґрунтування заявленого позову представник позивача покликається на те, що ОСОБА_1 , постійно проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 . Зазначене домоволодіння, яке складається з житлового будинку та обслуговуючих будівель і споруд належить їй на праві власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна про реєстрацію права власності від 13.05.2020, індексний номер витягу 208774382. Житловий будинок розміщений на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку загальною площею 0,0953 га, яка перебуває в її володінні й користуванні з 1970-1980-их років. Зазначена ділянка, початково площею 0,07 га була виділена її батьку ОСОБА_4 під будівництво житлового будинку зборами колгоспників колгоспу ім. АДРЕСА_2 , що підтверджується архівним витягом протоколу № 4 від 31.03.1974. Виділення земельної ділянки узгоджувалось із положеннями статей 58, 63, 64, 73, 77, 78 та 106 чинного на той час Земельного кодексу УРСР 1970 року. В подальшому розміри земельної ділянки доводились до граничних норм і фактичне користування й володіння земельною ділянкою було доведено до площі 0,0953 га.
Позивач зазначає, що фактичні межі земельної ділянки були визначені в натурі, так з трьох боків земельна ділянка мала спільну межу з суміжними землекористувачами, а з четвертого боку межувала з землями загального користування (дорогою). 
Батько позивачки ОСОБА_4 помер у жовтні 1991 року. Тривалий час право власності на будинок та земельну ділянку не можна було оформити позаяк радянське законодавство не передбачало можливості передання у власність земельних ділянок і оформлення права власності на житлові будинки в сільській місцевості. Право власності на земельну ділянку, яка була забудована житловим будинком, належним позивачці на праві власності, остання не могла оформити до реєстрації права власності на будівлю.
Також позивач зазначає, що земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок позивачки перебувала й перебуває в користуванні позивачки, на підставі зазначених вище норм та, маючи на меті формування зазначеної ділянки та оформлення права власності, остання уклала договір із спеціалізованим суб`єктом господарювання про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Позивач стверджує, що під час виготовлення технічної документації виявилось, що суміжний землевласник відповідач ОСОБА_2 раніше замовив і виготовив технічну документацію за якою було сформовано земельну ділянку, внесено відомості до Державного земельного кадастру за кадастровим номером 2121583000:11:001:0097 та зареєстровано його право власності на цю ділянку. При цьому з`ясувалось, що, з незрозумілих причин, спільну межу земельної ділянки ОСОБА_2 частково було зміщено в бік ділянки позивачки, тобто було здійснено заступ на її земельну ділянку. Внаслідок такого накладення відповідач фактично заволодів частиною земельної ділянки, яка впродовж дуже тривалого часу перебуває в користуванні позивачки й щодо якої вона мала правомірні очікування щодо отримання у власність. Натомість відповідач не мав на зазначену частину ділянки жодних прав, остання не перебувала в його користуванні й не могла бути набута у власність.
Позивач вважає, що відомості щодо земельної ділянки, яка перебуває в фактичному володінні й користуванні позивачки неможливо отримати з Державного земельного кадастру у зв`язку з тим, що наявний перетин ділянок з ділянкою 2121583000:11:001:0097, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Позивач зауважує, що з наданої ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області інформації в листі від 24.02.2025 № 29-7-03.1-869/2-25 відповідно до інформації, наданої відділом № 2 управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління від 24.02.2025 № 199/420-25, у місцевому фонді документації із землеустрою та оцінки земель відсутня документація із землеустрою щодо земельної ділянки з кадастровим номером 2121583000:11:001:0097.
Позивач зазначає, що реєстрація у Державному земельному кадастрі, відомостей про земельну ділянку з кадастровим номером 2121583000:11:001:0097, а також реєстрація права власності на неї за ОСОБА_2 є незаконними та підлягають скасуванню.
15.10.2025 через систему «Електронний суд» представником ОСОБА_2 подано відзив на позов, в якому представник відповідача заявлені позовні вимоги не визнає у повному обсязі, вважає їх незаконними та безпідставними, а позов таким, що не підлягає до задоволення,посилаючись на те, що відповідно до Державного акту серії ІІІ-ЗК №032414 від 27.03.1996 ОСОБА_2 є власником, зокрема, земельної ділянки площею 0,28 га на підставі рішення Гукливської сільської ради від 29.12.1993. Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру НВ-2104975242020 від 21.12.2020 зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером 2121583000:11:001:0097, площею 0,2144 га, що розташована в с. Гукливий, урочище «Загорода» Воловецького району, документ, що посвідчує право – Державний акт серії ІІІ-ЗК №032414 від 27.03.1996. Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.03.2021, що стверджується Витягом №248472192 від 17.03.2021. Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру НВ-2105065702021 від 03.02.2021 зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером 2121583000:11:001:0099, площею 0,0656 га, що розташована в АДРЕСА_3 , документ, що посвідчує право – Державний акт серії ІІІ-ЗК №032414 від 27.03.1996. Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.03.2021, що стверджується Витягом №248472733 від 17.03.2021. Враховуючи зазначене, земельна ділянка площею 0,28 га, що була передана у власність ОСОБА_2 на сьогодні поділена на дві земельні ділянки площами 0,2144 га та 0,0656 га (0,2144 га + 0,0656 га = 0,28 га).
Відповідач також зазначає, що зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду з метою захисту порушеного права на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , однак до матеріалів позовної заяви не додано жодних доказів існування в ОСОБА_1 права користування чи права власності на вищевказану земельну ділянку. На думку відповідача твердження позивачки про те, що спільну межу земельної ділянки ОСОБА_2 частково було зміщено в бік її ділянки, тобто було здійснено заступ на її земельну ділянку, є неправдивим та не підтвердженими жодними доказами. Конфігурація, розташування та площа сформованих земельних ділянок 2121583000:11:001:0097 та 2121583000:11:001:0099, що належать ОСОБА_2 , відповідають за цими характеристиками земельній ділянці, право власності на яку підтверджується Державним актом серії ІІІ-ЗК №032414 від 27.03.1996.
Заяви, клопотання учасників справи
Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали з підстав, наведених у позовній заяві, зокрема, зазначили, що з незрозумілих причин, спільну межу земельної ділянки ОСОБА_2 частково було зміщено в бік ділянки позивачки, тобто було здійснено заступ на її земельну ділянку, внаслідок такого накладення відповідач фактично заволодів частиною земельної ділянки, яка впродовж дуже тривалого часу перебуває в користуванні позивачки й щодо якої вона мала правомірні очікування щодо отримання у власність. Позивачка ствердила, що відповідач не мав на зазначену частину ділянки жодних прав, остання не перебувала в його користуванні й не могла бути набута у власність.
Представник відповідача Новікова І.С. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог та просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позов, зокрема, зазначила, що ОСОБА_2 отримав земельну ділянку у власність у відповідності до вимог чинного законодавства. 
Процесуальні дії у справі
Ухвалою Воловецького районного суду Закарпатської області від 17.09.2025 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі.
18.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд по справі.
Розгляд справи неодноразово відкладався в тому числі за клопотанням позивача, до 02.04.2026.
Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 208774382 від 13.05.2020, ОСОБА_1 є власницею житлового будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2079496321215 загальна площа 86,3 кв.м, житлова площа 49,8 кв.м.
Відповідно до архівного витягу протоколу № 4 від 31.03.1974 рішенням зборів колгоспників колгоспу ім. 31 річниці Жовтня с. Гукливе присадибна земельна ділянка, площею 0,07 га була виділена батьку позивачки ОСОБА_4 під будівництво житлового будинку.
Рішенням виконкому Воловецької селищної ради №33 від 27.02.1975 надано дозвіл на будівництво індивідуального жилого будинку в АДРЕСА_4 
Виконкомом Воловецької районної ради депутатів трудящих видано Свідоцтво на забудову садиби №21/33 від 13.03.1975 у АДРЕСА_4 на земельній ділянці площею 0,07 га. Відповідно до Свідоцтва АДРЕСА_5 на забудову садиби від 13.03.1975, батьком позивачки ОСОБА_4 здійснювалося будівництво за адресою: АДРЕСА_4 . 
Відповідно до довідки №308 від 13.05.2020 виданої Гукливською селищною радою гр. ОСОБА_5 , мешканці АДРЕСА_1 , у 1999 році змінено номер будинку (старий 189) на новий НОМЕР_1 у селі Гукливий Воловецького району Закарпатської області.
Висновком судового експерта від 22.03.2024 №Д09/2024 за результатами проведення земельно-технічного дослідження, яка була замовлена позивачкою з метою перевірки чи накладаються на земельну ділянку межі якої визначені технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що видана ОСОБА_1 та розроблена ФОП ОСОБА_6 інші земельні ділянки, встановлено, що на земельну ділянку межі якої визначені технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що видана ОСОБА_1 та розроблена ФОП ОСОБА_6 наявне накладення іншої земельної ділянки з кадастровим номером 2121583000:11:001:0097, площа такого накладання згідно наданих матеріалів становить 0,0107 га. 
Відповідно до наданої ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області інформації в листі від 24.02.2025 № 29-7-03.1-869/2-25 вбачається, що відповідно до інформації, наданої відділом № 2 управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління від 24.02.2025 № 199/420-25, у місцевому фонді документації із землеустрою та оцінки земель відсутня документація із землеустрою щодо земельної ділянки з кадастровим номером 2121583000:11:001:0097. Також зазначено, що в Головному управлінні відсутні відомості про отримання гр. ОСОБА_1 безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку.
Відповідно до Державного акта серії ІІІ-ЗК №032414 від 27.03.1996 відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,28 га на підставі рішення Гукливської сільської ради від 29.12.1993.
Згідно Витягу з Державного земельного кадастру НВ-2104975242020 від 21.12.2020 зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером 2121583000:11:001:0097, площею 0,2144 га, що розташована в с. Гукливий, урочище «Загорода» Воловецького району, документ, що посвідчує право – Державний акт серії ІІІ-ЗК №032414 від 27.03.1996. 
Згідно Витягу №248472192 від 17.03. 2021 право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.03. 2021 за ОСОБА_2 .
Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру НВ-2105065702021 від 03.02.2021 зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером 2121583000:11:001:0099, площею 0,0656 га, що розташована в АДРЕСА_3 , документ, що посвідчує право – Державний акт серії ІІІ-ЗК №032414 від 27.03.1996. 
Згідно Витягу №248472733 від 17.03. 2021 право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.03. 2021 за ОСОБА_2 .
Враховуючи зазначене, земельна ділянка площею 0,28 га, що була передана у власність ОСОБА_2 поділена на дві земельні ділянки площами 0,2144 га та 0,0656 га (0,2144 га + 0,0656 га = 0,28 га).
Відповідно до відповіді Гукливської сільської ради №181 від 20.08.2020, земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 в приватній власності ОСОБА_1 не знаходиться. Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 не приймалося. Інші рішення або правовстановлюючі документи ОСОБА_5 не видавалися.
Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. 
При вирішенні спору суд керується нормами Земельного кодексу України та ЦК України.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з частиною першою статті 4, частиною першою статті 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Аналіз вказаних норм вказує на можливість захисту права осіб на землю у будь-який спосіб, якщо такий спосіб є ефективним та не суперечить вимогам Закону.
Відповідно до положень ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до ст. ст. 14, 41 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. ст. 316, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі статтею 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Відповідно до статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій-сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Відповідно до частини другої статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Частинами першою, другою статті 152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений.
Разом з тим, згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Судом встановлено, що відповідно до архівного витягу протоколу № 4 від 31.03.1974 рішенням зборів колгоспників колгоспу ім. 31 річниці Жовтня с. Гукливе присадибна земельна ділянка, площею 0,07 га була виділена батьку позивачки ОСОБА_4 під будівництво житлового будинку. Рішенням виконкому Воловецької селищної ради №33 від 27.02.1975 надано дозвіл на будівництво індивідуального жилого будинку в АДРЕСА_4 та видано Свідоцтво на забудову садиби №21/33 від 13.03.1975 у АДРЕСА_4 на земельній ділянці площею 0,07 га. 
Частиною першою статті 116 Земельного кодексу України, у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Статтею 23 Земельного кодексу України, чинною на момент видачі Державного акта на право власності на земельну ділянку, передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів.
Судом встановлено, що відповідно до Державного акта серії ІІІ-ЗК №032414 від 27.03.1996 відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,28 га на підставі рішення Гукливської сільської ради від 29.12.1993. Поділ цієї ділянки площею 0,28 га на дві (з кадастровими номерами 2121583000:11::0097 та 2121583000:11:0099) з подальшим внесенням відомостей до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є похідною дією власника земельних ділянок щодо розпорядження своїм майном, яке він набув у власність у 1996 році.
З матеріалів справи не вбачається та позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що позивачка є власницею чи постійним користувачем земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 у розумінні вимог чинного законодавства. Рішення органу місцевого самоврядування про передачу їй земельної ділянки у власність або надання дозволу на розробку проєкту землеустрою загальною площею 0,0953 га не приймалося. 
Окрім того, надане Свідоцтво на забудову садиби №21/33 від 13.03.1975 стосується адреси АДРЕСА_4 , згідно якого під будівництво житлового будинку була виділена земельна ділянка, площею 0,07 га батьку позивачки ОСОБА_4 і позивачем не надано належних доказів ідентичності цього об`єкта з будинковолодінням АДРЕСА_1 . 
Окрім того, суд зазначає, що висновок судового експерта від 22.03.2024 №Д09/2024, яким встановлено, що на земельну ділянку межі якої визначені технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що видана ОСОБА_1 (площа 0,0107 га) наявне накладення земельної ділянки з кадастровим номером 2121583000:11:001:0097, яка належить відповідачу відповідно до Державного акта серії ІІІ-ЗК №032414 з 1996 року, не свідчить про порушення її зареєстрованих речових прав, оскільки межі земельної ділянки позивачки юридично не закріплені та не сформовані відповідно до вимог Закону України «Про Державний земельний кадастр».
Частиною третьою статті 152 ЗК України визначено способи захисту прав на землю. Проте, визначений перелік не є вичерпним.
Частинами 1,2 ст. 152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Аналіз вказаних норм вказує на можливість захисту права осіб на землю у будь-який спосіб, якщо такий спосіб є ефективним та не суперечить вимогам Закону.
Позивач просить визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки (у Державному земельному кадастрі) з кадастровим номером 2121583000:11:001:0097 площею 0,2144 га та державну реєстрацію права власності на неї (у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно).
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункти 43, 89), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 60).
З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем.
Згідно зі статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Однією з загальних засад державної реєстрації прав є обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав (пункт 2 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації (частина третя статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Відповідно до статті 126 ЗК України (у редакції, чинній з 01.01.2013) право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державній реєстрації прав підлягають, зокрема, такі речові права, як право власності, право постійного користування земельною ділянкою.
Згідно з вимогами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на земельну ділянку повинно бути зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. Особа може витребувати належне їй майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів місцевого самоврядування або документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право власності, оскільки їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном.
Підсумовуючи викладене вище, слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146)].
Як вбачається із матеріалів справи, факт володіння нерухомим майном підтверджується його державною реєстрацією. Оскільки право власності на ділянку зареєстровано за відповідачем, саме він є її фактичним володільцем. Захист прав особи, яка вважає себе позбавленою володіння, здійснюється шляхом подання віндикаційного позову (про витребування майна з чужого незаконного володіння), а не шляхом вимог про скасування реєстраційних дій. Саме судове рішення про задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення реєстратором відповідних записів. Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23). 
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власницею житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений. Водночас, згідно зі статтею 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав.
Матеріали справи свідчать, що земельна ділянка позивачки як об`єкт цивільних прав у розумінні статті 79-1 ЗК України (з визначенням меж, площі та присвоєнням кадастрового номера) не сформована, а речове право на неї не зареєстроване. Натомість відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки на підставі первинного правовстановлюючого документа — Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК №032414, виданого 27.03.1990.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка просить скасувати державну реєстрацію земельної ділянки відповідача з кадастровим номером 2121583000:11:001:0097 у Державному земельному кадастрі та скасувати державну реєстрацію права власності на неї у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, мотивуючи це наявністю накладення меж.
Суд зазначає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав. Сама по собі реєстрація не є підставою виникнення права власності, а лише засвідчує його наявність. Відповідно до сталої практики Великої Палати Верховного Суду, скасування державної реєстрації права власності не призводить до скасування чинності правовстановлюючого документа, на підставі якого таке право набуто.
З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що заявлення вимог про скасування державної реєстрації прав чи скасування державної реєстрації земельної ділянки є неналежним та неефективним способом захисту порушеного права і не призводить до реального вирішення спору по суті. Саме по собі скасування державної реєстрації земельної ділянки відповідача з кадастровим номером 2121583000:11:001:0097 у Державному земельному кадастрі та скасування державної реєстрації права власності на неї у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не відновить прав позивачки, оскільки у відповідача є правовстановлюючий документ — Державний акт серії ІІІ-ЗК №032414 від 27.03.1996 (який є чинним і позивачкою не оспорюється). 
Окрім того, суд зазначає, що згідно з висновком судового експерта від 22.03.2024 №Д09/2024, наданим позивачем, площа накладання становить 0,0107 га. Водночас позивач просить скасувати державну реєстрацію всієї земельної ділянки відповідача.
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, скасування державної реєстрації земельної ділянки відповідача з кадастровим номером 2121583000:11:001:0097 призведе до того, що відповідач буде позбавлений права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку позивачки, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність відповідача якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 у справі № 446/478/19 встановила, що вимога, яка стосується всієї земельної ділянки відповідача за наявності лише часткового накладання меж, є непропорційним та незаконним втручанням у право особи на мирне володіння майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Скасування реєстрації всієї ділянки призведе до того, що відповідач буде позбавлений прав на ту частину землі, щодо якої взагалі немає спору. 
Обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною і достатньою підставою для відмови у позові.
За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Воловецька селищна рада Мукачівського району Закарпатської області про скасування державної реєстрації земельної ділянки та державної реєстрації права власності на земельну ділянку задоволенню не підлягають у повному обсязі.
Відповідно дост.141 ЦПК України, судовий збір покладається на позивача.
Керуючись ст.ст. 2,81, 258,259,263-265,268 ЦПК України, суд –

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Воловецька селищна рада Мукачівського району Закарпатської області про скасування державної реєстрації земельної ділянки та державної реєстрації права власності на земельну ділянку- відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне найменування сторін:
позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .
третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Воловецька селищна рада Мукачівського району Закарпатської області, адреса: селище Воловець, вул. Героїв України, 7, Мукачівський район, Закарпатська область.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 08.04.2026.

Суддя Суха Н.І.