23.03.26
22-ц/812/96/26

Провадження № 22-ц/812/96/26

П О С Т А Н О В А
іменем України

23 березня 2026 року м. Миколаїв
справа № 476/546/24
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Лівінського І.В.,
суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання Богуславської О.М., 
за участі представника позивача - адвоката Мазуренко Н.Ю., представника відповідачки - адвоката Долгової Л.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у режимі відеоконференції,
апеляційну скаргу
ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Мазуренко Наталією Юріївною
на рішення Єланецького районного суду Миколаївської області, ухваленого 17 вересня 2025 року під головуванням судді Чернякової Н.В., в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складене 26 вересня 2025 року, у цивільній справі
за позовом 
ОСОБА_1  до  ОСОБА_2 , треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову - служба у справах дітей Єланецької селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, орган опіки та піклування Єланецької селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, про визначення місця проживання дітей та відібрання дітей,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви
У червні 2024 року ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Мазуренко Н.Ю., звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей та відібрання дітей.
Представник позивача зазначала, що ОСОБА_1 з відповідачкою проживали у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з 2013 року за адресою: АДРЕСА_1 . Під час спільного проживання мають двох дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Наприкінці квітня 2023 року ОСОБА_2 повідомила позивачу, що хоче разом з дітьми поїхати у Молдову, побачитися з родичами, відпочити. У зв`язку із цим, він надав дітям згоду на тимчасовий виїзд за кордон з України до країн Шенгенської угоди і країн Європейського союзу, а також до Держав Молдова, Німеччина, Канада, Італія, Польща у період з 15 липня до 15 жовтня 2023 року у супроводі їх матері.
26 травня 2023 року під приводом поїздки до матері в село Бондарівка Веселинівського району Миколаївської області, а потім на відпочинок у с. Затока, відповідачка виїхала зі свого постійного місця проживання, внаслідок чого обманним шляхом фактично викрала дітей, а вже по телефону повідомила, що вона виїхала з дітьми в Молдову та проживає там. Після цього відповідачка відмовилася підтримувати з позивачем сімейні відносини, а за спілкування з дітьми вимагала від нього щомісячного погашення кредиту, який вона взяла для себе. 
16 червня 2023 року він скасував попередню заяву від 03 травня 2023 року про надання згоди на виїзд дітей за кордон. 
Так як не знав де його діти, позивач змушений був подати до Вознесенського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області заяву про викрадення дітей.
Зазначає, що матір, нехтуючи бажанням дітей проживати в повній сім`ї, відвідувати рідних, проводити час з друзями, всупереч їх інтересам, позбавила дітей їх Батьківщини, рідного батька, звичного життя, в якому їм нічого не загрожувало.
Вказує, що до травня 2023 року діти постійно проживали з матір`ю та батьком родиною, де склалися необхідні соціально-побутові умови, сталі соціальні зв`язки, з батьком спілкувалися постійно в атмосфері любові, турботи, захисту і вагомих підстав змінювати місце їх проживання не було. 
Позивачу не відомо, скільки часу відповідачка приділяє дітям, чи не позбавлені діти повноцінного навчання, скільки разів на тиждень вони відвідують українську школу. У нього відсутні дані щодо майна та умов, де проживають діти, щодо доходу матері, висновок спеціаліста щодо психологічного зв`язку матері з дітьми. 
У зв`язку із тим, що відповідачка чинить позивачу перешкоди у спілкуванні з дітьми, навіть по телефону та відеозв`язку, приховує місце проживання дітей, позивач звернувся до суду із позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі батька у вихованні дітей.
Відповідачка самостійно, без згоди на те батька дітей, декілька разів (з України на Молдову, потім на Канаду ) змінила місце проживання дітей, що відповідно до статті 162 СК України є підставою для їх відібрання. Відібрання дітей сприятиме повноцінному їх вихованню та розвитку у звичному для них середовищі. 
Посилаючись на викладене, представник позивача просила суд визначити місце проживання дітей: доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком, ОСОБА_1 . Також відібрати дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від матері, ОСОБА_2 та передати їх батькові, ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 17 вересня 2025 року в задоволенні позову відмовлено. 
Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5000 грн в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що визначення місця проживання дітей з батьком відповідатиме найкращим інтересам дітей. Матеріали справи не містять жодних доказів про умови проживання позивача, його місця проживання, роботи тощо.
Позивачем відповідно до приписів частини першої статті 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на час розгляду справи умови проживання дітей разом із матір`ю на території Канади є неналежними/небезпечними для дітей. Клопотань про витребування таких доказів до суду від позивача не надходило.
Ураховуючи норми Конвенції про права дитини щодо забезпечення їх якнайкращих інтересів та безпеки і права на життя, відсутність доказів на підтвердження, що визначення місця проживання дітей з матір`ю відповідатиме найкращим інтересам дітей, введення в Україні воєнного стану (постійні обстріли, сигнали тривоги, що створюють небезпеку для життя та здоров`я), відсутність доказів того, що умови проживання з матір`ю на території Канади є неналежними/небезпечними, суд не вбачає підстав для задоволення цього позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Мазуренко Н.Ю., подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, не врахування висновків Верховного Суду, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги представник позивача зазначала, що встановлені судом першої інстанції обставини справи щодо виїзду дітей за кордон, не відповідають дійсності. Оскільки у травні 2023 році відповідачка під приводом повезти дітей на море, поїхала до своєї матері в село Бондарівку Веселинівського району Миколаївської області. Позивач їх особисто проводжав, вони їхали з житла, в якому вони всі разом проживали. З того часу він дітей більше не бачив.
Шляхом введення в оману не лише позивача, а й дітей, відповідачка викрала дітей і вивезла їх за кордон, не сказавши ні позивачу, ні дітям, яким ще не виповнилося 10 років, про свої наміри. Своїми діями порушила вимоги п. 1 статті 160 Сімейного Кодексу України, де вказано, що місце проживання дитини, яка не досягла 10 років визначається за згодою батьків.
Апелянт вказує, що ніколи в сім`ї не обговорювалося питання вивезення дітей за кордон у зв`язку із введенням воєнного стану, тому що ніякої загрози життю і здоров`ю дітей в їхньому селищі не було і до цього часу не має. Однолітки дітей в селищі живуть, відвідують школу у звичному режимі, граються, ростуть і розвиваються. Так би і діти позивача проживали б разом із батьком, і як і раніше отримували б його батьківську любов і піклування. Однак відповідачка без дозволу батька, шляхом обману, на підставі нечинного дозволу, вивезла їх малолітніх дітей до Молдови, а потім до Канади, де вони живуть серед чужих дітей і чужої їм мови. 
Апелянт зазначає, що позивач працює одноосібно, займається вирощуванням сільськогосподарських культур та тварин, а тому має матеріальну можливість на утримання, навчання та розвиток дітей. Відповідачка не надала до суду підтвердження про працевлаштування на роботу у Канаді, однак суд встановив, що ОСОБА_2 влаштувалася на роботу у Канаді. Позивач має житло, діти з батьком можуть жити у бабусі, де зареєстроване місце його проживання. Однак суд не з`ясував, яке нерухоме майно є у відповідачки. 
В матеріалах справи відсутній відповідний акт умов проживання дітей. 
Відповідачка не дає змоги вільно спілкуватися дітям з батьком. 
Твердження відповідачки про те, що діти забезпечені матеріально, що відповідачка створила належні умови для їх проживання, розвитку та навчання - не перевірений відповідними службами.
Зазначає, що саме враховуючи вік дітей, їх інтереси, позивач повинен проживати і спілкуватися з дітьми і брати участь у їх вихованні. Належить врахувати, що повернення дітей із за кордону до батька не створює небезпеку для їх життя та відповідатиме їх інтересам, це не вплине негативно на їх психічний стан. Діти не змогли адаптуватися в Канаді. 

Узагальнені доводи інших учасників справи
На вказану апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , надійшов відзив, який поданий її представником - адвокатом Долговою Л.В.
У відзиві, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, на безпідставність апеляційної скарги, відповідачка просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.
В обґрунтування відзиву зазначала, що виїзд дітей за кордон відбувся разом із їх матір`ю на підставі наявного та не скасованого на той момент нотаріально посвідченого дозволу позивача про таке від 03 травня 2023 року. Позивач знав, що відповідачка виїжджає разом із дітьми у зв`язку із повномасштабним вторгненням рф до України, збройної агресії рф проти України, задля безпеки дітей, виїхали до Канади, де мешкають родичі відповідачки, які були в змозі їй допомогти та прихистити на перший час, де вони проживають і по теперішній час. 
Зазначає, що діти сторін проживають у гідних умовах і знаходяться на повному утриманні відповідачки в Канаді. Діти забезпечені матеріально, відповідачка створила належні умови для їх проживання, розвитку, навчання, що підтверджується відповідними доказами. 
Із пояснень свідків, допитаних у судовому засіданні, вбачається, що діти проживають разом із відповідачкою, яка є люблячою та турботливою матір`ю, забезпечує їх належними умовами проживання, навчання та розвитку. Бувають випадки, коли діти не бажають спілкуватися з батьком. 
Позивач не допомагає дітям, не утримує їх, аліменти на утримання дітей не сплачує, не працює, зловживав алкогольними напоями, не раз погрожував фізичною розправою та ображав відповідачку у присутності дітей. 
В матеріалах справи є безліч доказів про те, що саме відповідачка постійно проживала з дітьми, виховувала і піклувалася про них, доглядала і утримувала, а позивач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. 
В ході розгляду справи не встановлено фактів, що проживання з дітей з матір`ю негативно впливає на їх взаємовідносини з батьком. Проживання дітей з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. 
Зазначає, що позивач є військовозобов`язаним, і в будь який момент може бути призваним до лав ЗСУ, а тому не може з цих підстав виховувати двох малолітніх дітей.
Відповідачка виїхала за кордон тимчасово, і повернеться до України, коли припиниться воєнний стан та зникнуть ризики для її дітей, а тому її дії по збереженню життя і здоров`я дітей відповідають вимогам Закону України «Про охорону дитинства». 
Не встановлено обставин, що тимчасова зміна проживання дітей загрожує їм психологічно або фізично, чи призведене до негативних для дітей наслідків, створить для них нестерпні умови. 

2. Мотивувальна частина

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень частин 1-3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду вказаним положенням закону відповідає.

Фактичні обставини справи
Судом встановлено, що сторони у справі є батьками неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Сторони проживали у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з 2013 року за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідачка разом з дітьми, відносно яких позивач просить суд визначити їх місце проживання з ним та відібрати дітей від матері, ОСОБА_2 та передати їх йому, ОСОБА_1 , на даний час проживають у м. Ньюмаркет, Канада.
Між сторонами не досягнуто згоди з приводу визначення місця проживання дітей та проживання дітей з батьком і відібрання їх у матері, що слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.
В судовому засіданні суду першої інстанції встановлено, що відповідачка, задля збереження життя дітей, після повномаштабного вторгнення російської федерації в Україну, виїхала разом з донькою  ОСОБА_3 та сином ОСОБА_4 , за кордон. 03 травня 2023 року позивач надав відповідачці нотаріальний дозвіл на виїзд двох дітей з України.
З 2023 року по теперішній час відповідачка з дітьми проживають у Канаді, де всі вони отримали тимчасовий прихисток, стабільне житло лише для їх родини, соціальні виплати. Відповідачка влаштувалася на роботу, а діти ходять до школи. 
Судовим наказом Єланецького районного суду Миколаївської області від 10 листопада 2023 року стягнуто з позивача на користь відповідачки аліменти на утримання дітей: доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 заробітку/доходу щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Проте, відповідач аліменти на утримання дітей не сплачує, матеріальної допомоги на їх утримання не надає, діти знаходяться виключно на утриманні матері ОСОБА_2 .
Із пояснень допитаних в судовому засіданні суду першої інстанції свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 вбачається, що діти проживають разом з відповідачкою, яка є люблячою та турботливою мамою, забезпечує їх належними умовами проживання, навчання, розвитку. З батьком та іншими родичами діти спілкуються шляхом використання засобів відео та мобільного зв`язку. Бувають випадки, коли діти не бажають спілкуватися з батьком, але таке ставлення відбувається з його вини у відповідь на прояви роздратованості і нестриманості. Позивач не працює, власного житла не має, аліменти на утримання дітей не сплачує.

Позиція апеляційного суду
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).
У рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, § 54, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 223/306/20 (провадження № 61-9005св21) зазначено, що «міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 207/3144/16-ц (провадження № 61-29090св18) вказано, що «відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку має, бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси».
Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.
Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Згідно з частинами першою та другою статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
У статті 12 Конвенції про права дитини зазначено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Судом першої інстанції встановлено, що з 2023 року по теперішній час відповідачка з дітьми проживають у Канаді, де всі вони отримали тимчасовий прихисток, стабільне житло лише для їх родини, соціальні виплати. Діти забезпечені усім необхідним для комфортного життя. Відповідачка влаштувалася на роботу, а діти ходять до школи.
Згідно з довідкою Католицької школи Святої Єлизавети Сетон, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є учнями Католицької початкової школи Святої Єлизавети Сетон (Ньюмаркет, Онтаріо). 
Позивач офіційно не працює, власного житла не має, аліменти на утримання дітей не сплачує.
Обставин, які б унеможливлювали проживання дітей із матір`ю, у справі судом першої інстанції не встановлено, не встановлено таких обставин і під час перегляду справи в апеляційному суді. 
Дії відповідачки по збереженню життя і здоров`я дітей відповідають вимогам Закону України "Про охорону дитинства" та не порушують вимоги статті 15 цього Закону.
Враховуючи викладене, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків, суд першої інстанції при вирішенні спору надав першочергове значення саме найкращим інтересам дітей з урахуванням встановлених судом обставин справи та дійшов правильного висновку про те, що найкращим інтересам дітей відповідає проживання з матір`ю.
Крім того, на запит апеляційного суду Єланецька селищна рада надала висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,а також їх відібрання від матері.
Так, згідно із висновком органу опіки та піклування Єланецької селищної ради про визначення місця проживання неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який затверджений рішенням виконавчого комітету від 20 лютого 2026 року № 28, встановлено доцільність визначення проживання дітей разом із матір`ю. Підстави для відібрання дітей від матері відсутні.
У висновку, зокрема, зазначено, що під час проведення виїзду комісії з метою обстеження умов проживання сім`ї батька дітей ОСОБА_1 встановлено, що він проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Комісійним обстеженням умов проживання житла встановлено, що умови проживання задовільні, однак у квартирі на даний час, ніхто не проживає, а ОСОБА_1 з його слів, знаходиться у м. Фастів, Київської області на неофіційній роботі. 
Органом опіки та піклування також досліджувався DVD-диск, на якому міститься відеозапис думки дітей з приводу їх проживання разом із батьком, а також відеозапис приміщення, в якому проживають відповідачка разом із дітьми.
Донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,пояснили, що бажають проживати лише разом з матір`ю, а з батьком вони спілкуватись не хочуть, тому що він, підчас спілкування, ображає їх матір нецензурними словами. 
Отже, колегія суддів, зважаючи на інтереси малолітніх дітей, їх право на гармонійний розвиток і належне виховання, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на її виховання та обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
При цьому проживання дітей разом із матір`ю не позбавляє батька дітей батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.
Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року).
Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 03 квітня 2024 року у справі № 317/1251/22, від 28 січня 2026 року у справі № 761/28549/23.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду першої інстанції та не впливають на правильність вирішення ним справи.
Твердження апелянта про те, що відповідачка вивезла дітей до Молдови, а потім до Канади без дозволу батька, спростовуються наявною у матеріалах справи нотаріальною згодою ОСОБА_1 на виїзд дітей за кордон. А посилання апелянта на те, що відповідачка отримала згоду на виїзд дітей за кордон шляхом обману, є необґрунтованими, оскільки належних доказів цього позивач суду не надав. 

Щодо позовних вимог про відібрання дітей
Звертаючись з цим позовом ОСОБА_1 , посилаючись на те, що ОСОБА_2 самостійно, без його згоди, декілька разів змінила місце проживання дітей (з України на Молдову , потім Канаду ), просив на підставі статті 162 СК України, відібрати дітей у матері та передати їх батькові. 
Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
За змістом положень частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Відповідно до статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) зроблений висновок, що «відповідно до статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання, і не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки місце проживання неповнолітнього ОСОБА_18 було визначено судом саме з відповідачкою».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2018 року у справі № 486/709/16-ц (провадження № 61-23711св18) виснувала, що «колегія суддів не погоджується з висновками апеляційного суду у частині задоволення позову про відібрання дитини. Відповідно до статті 162 СК України, якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення і повернути її тому, з ким вона проживала. Задовольняючи позов про відібрання дитини, апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214, 303 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) на зазначені положення закону уваги не звернув, не врахував, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що місце проживання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6 було визначено судом або органом опіки і піклування, спір про визначення місця проживання дитини між батьками був вирішений у судовому порядку, а тому вимога про відібрання дитини є передчасною та задоволенню не підлягає. До того ж ОСОБА_3 у відзиві на касаційну скаргу зазначила, що син ОСОБА_3 вже проживає з нею».

Отже, з огляду на викладене, враховуючи, що до моменту звернення до суду з цим позовом та під час розгляду цієї справи, місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не було визначено разом з батьком на підставі закону або рішення суду, апеляційний суд дійшов висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про відібрання дітей є передчасними.
Висновок апеляційного суду узгоджується із правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 241/402/19, від 09 вересня 2020 року у справі № 755/9828/19 та від 17 липня 2024 року у справі № 594/1294/20.

Згідно з вимогами статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

З урахуванням наведених норм, фактичних обставин справи, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого загального висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Задовольняючи заяву щодо відшкодування судових витрат, понесених на правничу допомогу у даній цивільній справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що зважаючи на тривалість розгляду справи, складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання адвокатських робіт, відмову у задоволенні позову, вимоги представника відповідачки про стягнення витрат на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 5000 грн підлягають задоволенню.
Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, а також те, що апеляційна скарга не містить заперечень щодо стягнення судом першої інстанції витрат на правову допомогу, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, апеляційний суд вважає, що стягнений судом першої інстанції розмір витрат на правову допомогу у сумі 5000 грн, який підлягає відшкодуванню з позивача на користь відповідачки, відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и в: 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Мазуренко Наталією Юріївною залишити без задоволення, а рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 17 вересня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Головуючий	І.В. Лівінський	
  Судді:	  В.В. Коломієць   Т.В. Серебрякова	

Повний текст судового рішення складений 30 березня 2026 року