ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

17 березня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/27724/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),
суддів: Ясенової Т.І., Суховарова А.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року (суддя Боженко Наталія Василівна) в адміністративній справі 
за позовом  ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, 

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 у не наданні довідки ОСОБА_1 про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.07.2025 та видати довідку про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, з урахуванням вимог законодавства і всіх наданих доказів.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у подачі документів щодо ОСОБА_1 до відповідної комісії з питань розгляду матеріалів про визначення учасниками бойових дій, викладену у листі від 25.07.2025 року № 350/206/2/3/379/пс. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.07.2025, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні, та прийняти рішення згідно з вимогами законодавства. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги у такий спосіб, суд першої інстанції констатував, що виконанням бойових завдань з вогневого ураження повітряних цілей є формою безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Виконанням бойових завдань з вогневого ураження повітряних цілей є в т.ч. застосування по такій цілі малокаліберної стрілецької зброї, незалежно від фактичного знищення повітряної цілі за результатом такого застосування. При цьому саме для вогневого ураження повітряних цілей, як форми безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, місце відповідних дій та подій значення не має, тобто – не має значення чи такі дії та події відбувалися в районах ведення воєнних (бойових) дій або за їх межами. В юридичній ситуації позивача відповідач сам визнав мінімум три випадки його участі в збитті повітряних цілей. Однак такі випадки відповідач для вирішення питання, яке ставив позивач у своїй заяві від 17.07.2025, оцінив невірно та необґрунтовано, в т.ч. всупереч вищевикладеним висновкам суду. Отже, відповідач неналежним чином розглянув заяву позивача.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Зазначає, що застосована судом першої інстанції практика стосується саме зенітних ракетних військ, які відповідають за знищення повітряних об`єктів шляхом пуску ракет саме за допомогою зенітно-ракетних комплексів для прикладу це може бути (С-300, Патріот, Нассамс). Однак позивач не перебував на службі у підрозділі зенітно-ракетного комплексу і не приймав жодної участі у застосуванні зенітних ракетних комплексів шляхом пуску ракет. Натомість позивач лише залучався до бойових завдань із виявлення, супроводження та знищення повітряних цілей противника у складі вогневої групи/поста візуального спостереження, що застосовував дрібнокаліберну стрілецьку зброю – Автомат Калашникова-74. Тому застосування зенітного ракетного комплексу шляхом пуску ракет і дрібнокаліберної стрілецької зброї – не є тотожними поняттями і їх не можна прирівнювати один до одного. Також зазначає, що судом першої інстанції не встановлено фактів виплати позивачу додаткової винагороди в розмірі до 100000,00 грн як особі, яка брала безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів. Позивач у період з травня 2024 року по липень 2025 року отримував додаткову грошову винагороду лише в розмірі 30000,00 грн і додаткова винагорода в розмірі до 100000,00 грн позивачу жодного разу не виплачувалась.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 07.05.2024 по 11.07.2025 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 листом від 19.07.2025 надіслав Командиру Військової частини НОМЕР_2 заяву молодшого сержанта у відставці ОСОБА_1 , для опрацювання у встановленому порядку та направлення на комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій. Про направлення документів ОСОБА_1 на розгляд комісії просив повідомити перший відділ у м. Верхньодніпровськ ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказавши дату та № вихідного документа (а.с. 21). 
Листом від 25.07.2025 за № 350/206/2/3/379/пс відповідач повідомив, що оскільки на час проходження служби у Військовій частині НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_1 не залучався до виконання бойових (службових) завдань, проведення розвідувальних заходів під час ведення бойових (спеціальних) дій, перебуваючи безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій, та не приймав участі в діях з вогневого ураження противника у складі підрозділу (засобу) протиповітряної оборони Військової частини НОМЕР_1 , що дає право на отримання статусу учасника бойових дій відповідно і відсутні документи, які підтверджують здійснення ним зазначених дій, то враховуючи вищезазначене це унеможливлює надати документи та інформацію, що запитується. 
Вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 у не наданні довідки ОСОБА_1 про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції зазначає, що Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Відповідно до статті 5 Закону України № 3551-ХІІ учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-XII учасниками бойових дій визнаються: військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані, добровольці Сил територіальної оборони) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, особи начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, особи, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України.
Порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року № 413. 
Відповідно до підпункту 4 пункту 4 Порядку № 413 підставою для надання статусу учасника бойових дій для заявників з числа осіб, зазначених в абзаці першому пункту 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ (крім осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади), які брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, є довідка за формою згідно з додатком 6.
Заявники, зазначені в абзаці першому цього підпункту, за власним бажанням можуть додавати інші документи, які містять докази та підтверджують факт виконання ними особисто або у складі військової частини (органу, підрозділу), установи та закладу бойових (службових) завдань.
Відповідно до підпункту 1 пункту 5 Порядку № 413 для надання статусу учасника бойових дій документи подаються командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) або іншим керівником підприємства, установи чи організації стосовно заявників, зазначених у пунктах 19 і 20 частини першої статті 6 Закону № 3551-XII, або самостійно заявником з їх числа - у разі неподання таких документів відповідним командиром (начальником).
Пунктом 8 Порядку № 413 встановлено, що для надання статусу учасника бойових дій особам, які брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, командири (начальники) військових частин (органів, підрозділів) або інші керівники підприємств, установ та організацій зобов`язані протягом 30 календарних днів з дня участі таких осіб у виконанні бойових (службових) завдань подати на розгляд відповідної комісії довідку за формою згідно з додатком 6 або додатком 7 до цього Порядку.
Верховний Суд у постанові від 17 лютого 2026 року у справі № 200/7237/24 зазначив, що законодавець у кожному випадку пов`язує надання статусу учасника бойових дій із фактичною участю у збройному протистоянні, яка має ознаки безпосередності, тобто особистого виконання бойових (службових) завдань у складі військових формувань під час здійснення відповідних заходів. Йдеться не про будь-яке виконання обов`язків військової служби в умовах воєнного стану, а про реальне та особисте залучення до виконання завдань, безпосередньо пов`язаних із відсіччю та стримуванням збройної агресії, що за своїм змістом і характером передбачають підвищений рівень небезпеки для життя і здоров`я військовослужбовця. Виконання завдань забезпечувального, чергового чи охоронного характеру, навіть у період дії воєнного стану, саме по собі не може ототожнюватися з такою безпосередньою участю. При цьому, зміст поняття «безпосередня участь» підлягає системному тлумаченню у взаємозв`язку з нормативними актами, прийнятими на виконання Закону № 3551-ХІІ, які визначають порядок підтвердження такої участі та критерії її встановлення. У цьому контексті територіальна складова не є самостійно встановленим обмеженням, а виступає елементом правової моделі, відповідно до якої безпосередність участі пов`язується з виконанням бойових (спеціальних) завдань у межах районів ведення воєнних (бойових) дій, визначених у встановленому порядку. Відсутність встановленого факту виконання завдань у таких районах виключає можливість визнання відповідної діяльності як безпосередньої участі у розумінні пункту 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ.
Крім того у названій постанові Верховний суд зауважив, що системний аналіз пункту 1 Постанови № 168 свідчить, що законодавець чітко розмежував поняття: загальне виконання бойових (спеціальних) завдань у період воєнного стану, за яке виплачується додаткова винагорода до 30 000 гривень; безпосередню участь у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони з обов`язковим перебуванням у районах їх ведення (здійснення), що є підставою для збільшення винагороди до 100 000 гривень.
Таке розмежування має правове значення для оцінки характеру участі військовослужбовця у виконанні військового обов`язку та не допускає ототожнення будь-якого виконання завдань у період воєнного стану з безпосередньою участю у бойових діях.
Отже, у своєму системному взаємозв`язку положення Закону № 3551-ХІІ, Порядку № 413, постанови КМУ № 168 та розділу XXXIV Порядку № 260 формують узгоджену правову модель регулювання, відповідно до якої вирішальним критерієм для віднесення діяльності військовослужбовця до безпосередньої участі у бойових діях чи заходах із забезпечення національної безпеки і оборони є встановлення факту виконання ним бойових (спеціальних) завдань у межах районів ведення воєнних (бойових) дій, визначених рішеннями Головнокомандувача Збройних Сил України.
При цьому нормативне розмежування розмірів додаткової винагороди (100 000, 50 000 та 30 000 гривень) не має суто фінансового характеру, а залежить від фактичних обставин, інтенсивності та умов залучення військовослужбовця до виконання бойових (спеціальних) завдань, зокрема від характеру таких завдань і території їх здійснення. Виплата у розмірі 100 000 гривень поставлена у залежність від встановлення факту безпосередньої участі у бойових діях або заходах з національної безпеки і оборони за умови перебування в районах їх ведення. Натомість виконання бойових (спеціальних) завдань поза межами таких районів або здійснення завдань забезпечувального чи охоронного характеру, що зумовлює виплату додаткової винагороди у меншому розмірі (30 000 гривень), саме по собі не може розцінюватися як безпосередня участь у бойових діях.
Таким чином, лише сукупність установлених обставин щодо характеру виконуваних завдань, території їх здійснення та їх належного документального підтвердження відповідно до вимог законодавства є передумовою виникнення обов`язку щодо оформлення довідки за формою згідно з додатком 6 до Порядку № 413 і, відповідно, підставою для подальшого розгляду питання про надання статусу учасника бойових дій. 
У цій справі, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказав, що виконував завдання у складі підрозділу Військової частини НОМЕР_1 , які за своїм характером і змістом мали ознаки бойових завдань, спрямованих на забезпечення оборони України, охорону стратегічних об`єктів та виконання заходів з протиповітряної оборони. Характер його посадових обов`язків як командира зенітного артилерійського відділення безпосередньо передбачав несення служби у районах, визначених наказами командування, організацію та контроль за виконанням бойових завдань підрозділом, а також участь у заходах із протидії засобам повітряного нападу противника.
Не є спірним у цій справі, що позивач в районах ведення бойових дій не перебував та збільшену винагороду до 100 000 гривень, яка передбачена Постановою № 168, не отримував.
У свою чергу наявний в матеріалах справи журнал бойових дій свідчить лише про те, що до виявлення, спостереження, супроводження, та вогневого ураження повітряних цілей противника у складі ПВС залучається, зокрема, ОСОБА_1 (02.03.2025 - 05.03.2025, 31.05.2025, 01.06.2025). При цьому 04.03.2025 ОСОБА_1 залучався до охорони військових об`єктів (пунктів тимчасової дислокації, місць зосередження сил та засобів (а.с. 183 -185).
Також матеріали справи містять записи журналу бойових дій, які надані відповідачем, з яких вбачається: 
- 09:00 (11.08.2424): 3011 зрдн та 1146 взвод охорони згідно з витягом БН ***зрп від 15.04.24 № 7, продовжують здійснювати зенітне ракетне прикриття (протиповітряну оборону) військ, ОКІ, ПУ, районів розміщення арсеналів (баз, складів), промислових районів, адміністративно-політичних центрів країни (важливих державних і військових об`єктів). До складу МВГ(ВГ) залучаються: ВГ № 63 – мол.с-т ОСОБА_1 ;
- 01:18 (12.08.2024) застосування ВГ63 по повітряній цілі імовірно БПЛА типу Shahed. Район н.п. Аули, без ураження повітряної цілі. Витрата боєприпасів: 5.45 «ПС» – 40од., 5.45 «Т» – 20 од. Склад та характер дій противника без змін. За час ведення бойових дій знищено – 0 цілей. Втрат особового складу, ОВТ та МТЗ не було. Готовність до виконання поставлених завдань – постійна;
- 09:00 ( 27.11.2024) 3011 зрдн та 1146 взвод охорони згідно з витягом БН ***зрп від 21.11.24 № 9 продовжують здійснювати зенітне ракетне прикриття (протиповітряну оборону) військ, ОКІ, ПУ, районів розміщення арсеналів(баз, складів), промислових районів, адміністративно-політичних центрів країни (важливих державних і військових об`єктів). До складу МВГ(ВГ) ПВС залучаються: ПВС № 23 – …… мол. с-т ОСОБА_1 ……;
- 22:50 (27.11.2024) застосування ПВС № 23 по повітряній цілі імовірно БПЛА типу Shahed. Район н.п. Яковлеве, без ураження повітряної цілі. Витрата боєприпасів: 5.45 «ПС» – 200 од., 5.45 «Т» – 40 од. Склад та характер дій противника без змін. За час ведення бойових дій знищено – 0 цілей. Втрат особового складу, ОВТ та МТЗ не було. Готовність до виконання поставлених завдань – постійна.
З наведеного слідує, що позивач здійснював загальне виконання бойових (спеціальних) завдань у період воєнного стану, що виключає можливість визнання відповідної діяльності як безпосередньої участі у розумінні пункту 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ.
Враховуючи сукупність наведених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 . 
Рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для його скасування.

Керуючись ст.ст. 243, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, 
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року в адміністративній справі № 160/27724/25 скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з 17 березня 2026 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова складена 17 березня 2026 року.

Головуючий - суддя О.В. Головко 

суддя Т.І. Ясенова 

суддя А.В. Суховаров