Справа № 159/288/26  Провадження №33/802/329/26 	Головуючий у 1 інстанції:Денисюк Т. В. 	
	Доповідач: Гапончук  В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2026 року         місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді - Гапончука В.В.,
з участю
особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за апеляційною скаргою особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , на постанову судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 березня 2026 року про притягнення  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальностіза ч.5 ст.126 КпАП України,
В С Т А Н О В И В:
Постановою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26.03.2026 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КпАП України, та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі дві тисячі чотириста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 (сорок тисяч вісімсот) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років без оплатного вилучення транспортного засобу.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 665 (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок.
ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що він 16.01.2026 року о 13.59годині в селі Дубове Ковельського району на вулиці Ковельська, повторнопротягом року керував транспортним засобом марки Mercedes-Benz E220 номерний знак НОМЕР_2 (належність ОСОБА_2 ), будучи особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, чим порушив вимоги пункту 2.1а Правил дорожнього руху України. Своїми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.5 ст.126 КпАП України (а.с.21-22).
Не погоджуючись з постановою суду особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу в якій вказує на те, що не погоджується з постановою суду в частині застосування до нього адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки судом не було враховано те, що він не був водієм в розумінні Правил дорожнього руху, оскільки не наділений спеціальним правом (водія) керування транспортним засобом. 
Просить суд скасувати постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26.03.2026 року щодо ОСОБА_1 за ч.5 ст.126 КпАП України в частині накладення адміністративного стягнення – змінити, виключивши вказівку суду на позбавлення його права керування транспортним засобом на строк 5 років. В решті постанову суду залишити без змін (а.с.27-29). 
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши ОСОБА_1 , який підтримав останню з мотивів, викладених в ній, та просив її задовольнити, приходжу до наступного висновку.
Відповідно до ч.7 ст.294 КпАП України апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. При цьому, він не обмежений її доводами, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, також апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обгрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необгрунтованим відхилення їх місцевим судом.
Висновки судді про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КпАП України, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються зібраними у передбаченому законом порядку, належно дослідженими і оціненими судом доказами у їх сукупності.
Факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КпАП України, в апеляційній скарзі не оспорюється, а тому висновок судді першої інстанції в цій частині апеляційним судом не перевіряється.
Відповідно до вимог ст.ст.245, 251, 252, 280 КпАП України суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дослідити в судовому засіданні наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і, в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.
Відповідно до ст.251 КпАП України доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь - які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган ( посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Частина 5 статті 126 КпАП України передбачає відповідальність за повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті.
Пунктом 2.1 а) Правил дорожнього руху встановлено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Положеннями ч.1 ст.256 КпАП України встановлено, що протокол про адміністративне правопорушення є процесуальним документом, який засвідчує факт неправомірних дій, складається за встановленою формою і повинен містити дані про місце, час вчинення, суть правопорушення, нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення.
Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 568118 від 16.01.2026 року ОСОБА_1 відмовився від його підписання та надання пояснень по суті (а.с.1).
Відповідно до довідки, складеної поліцейським ВРПП Ковельського РУП ГУНП у Волинській області Ковальчука Р., вбачається, що громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до бази даних ІКС «ІПНП» на протязі одного року до адміністративної відповідальності не притягувався (а.с.5). 
Також, відповідно до довідки-відгук від 19.01.2026 року, складеної інспектором сектору адміністративної практики Ковельського РУП ГУНП у Волинській області Пархомука О., вбачається, що згідно бази ІКС «ІПНП» громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчення водія не видавалося (а.с.7). 
Надавши належну оцінку наявним в матеріалах справи та дослідженим судом доказам відповідно до вимог ст.252 КпАП України суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КпАП України.
Апеляційний суд вважає такими, що не знайшли свого підтвердження доводи апелянта з приводу безпідставного застосування судом додаткового стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк п`ять років з огляду на таке.
Статтею 33 КпАП України визначено, що стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.
Санкція ч.5 ст.126 КпАП України передбачає адміністративне стягнення у виді накладення штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортним засобом на строк від п`яти до семи років та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого.
Вказана санкція у частині накладення штрафу з позбавленням права керування транспортним засобом є безальтернативною.
Диспозицією ч.5 ст.126 КпАП України передбачений склад адміністративного правопорушення, який полягає у повторному протягом року вчиненні порушень, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті.
Частина 2 ст.126 КпАП України передбачає відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.
У законі не вживається поняття наявність посвідчення водія чи його відсутність, мова йде про право керування транспортним засобом.
Відповідно до положень ст.15 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 року № 3353-XII, право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. Забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.
Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 року № 340, передбачено, що позбавлення водіїв права на керування транспортними засобами здійснюється відповідно до законодавства (п.20).
Виходячи із системного аналізу зазначених норм, слідує, що правова природа додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної частини ст.126 КпАП України, і полягає у забороні керувати транспортними засобами.
Позбавлення права керувати транспортними засобами має відповідати загальній меті будь-якого покарання, а саме запобігання вчиненню нових правопорушень особами.
Так, внаслідок порушення особою, незалежно від наявності чи відсутності у неї посвідчення водія, правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту створюється реальна небезпека для життя і здоров`я інших осіб та спричиняється відповідна шкода, а тому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в окремих випадках є необхідним з метою попередження спричинення такою особою шкоди здоров`ю чи навіть смерті іншим особам через порушення нею правил дорожнього руху в майбутньому, а також для дієвого впливу на сприйняття суспільством, у тому числі іншими водіями.
При цьому слід звернути увагу на підвищену суспільну небезпечність дій осіб, які керують транспортними засобами, не маючи достатніх теоретичних і практичних знань та не отримавши у передбаченому законом порядку посвідчення водія, оскільки вірогідність настання дорожньо-транспортної пригоди у такому випаду є значно вищою, а тому попереджувальна мета додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у такому випадку набуває особливого значення.
Підхід щодо неможливості призначення покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами особі, яка не отримувала посвідчення водія на право керування транспортними засобами, не відповідає засаді справедливості та принципу рівності всіх перед законом, а також нівелює попереджувальну мету покарання.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду викладеним в постанові від 04.09.2023 року у справі № 702/301/20.
Суд апеляційної інстанції не бере до уваги доводи апелянта про те, що адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом не може бути застосоване щодо ОСОБА_1 , оскільки вказане стягнення прямо передбачене санкцією ч.5 ст.126 КпАП України, а тому застосовується до осіб, які не мають права керування транспортним засобом.
Доводи апелянта про необхідність розстрочки сплати штрафу під час винесення постанови у даному провадженні не заслуговують на увагу, оскільки даним доводам місцевий суд дав вірну юридичну оцінку. 
Доводи, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, аналогічні тим, що були предметом дослідження під час розгляду справи у суді першої інстанції та не заслуговують на увагу апеляційного суду, так як не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи як судом першої інстанції, так і під час розгляду справи апеляційним судом. 
За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що постанова суду є законною та зміні чи скасуванню не підлягає.
Відповідно до п.1 ч.8 ст.294 КпАП України за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.
Керуючись ст.294 КпАП України, суд,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Постанову судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 березня 2026 року про притягнення  ОСОБА_1 до адміністративної відповідальностіза ч.5 ст.126 КпАП України залишити без змін.
Постанова остаточна і оскарженню не підлягає.

Суддя Волинського апеляційного суду       Гапончук В.В.