П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/6803/26
Суддя-доповідач Яремчук К.О.
22 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: судді-доповідача Яремчукa К.О., суддів - Гнап Д.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 09 березня 2026 року (постановлена суддею Леміщаком Д.М. у м. Житомирі) у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст ухваленого судового рішення 
В лютому 2026 року позивач звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій просив:
визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення ОСОБА_1 перерахунку грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30 серпня 2017 року "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення мінімального прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року та 01 січня 2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30 серпня 2017 року;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення мінімального прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року та 01 січня 2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30 серпня 2017 року.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 02 березня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав пропущення строку звернення до адміністративного суду та запропоновано заявнику подати до суду клопотання про поновлення такого строку.
На виконання вимог цієї ухвали представником позивача подано до суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду.
Розглянувши таку заяву, суд першої інстанції ухвалою від 09 березня 2026 року позовну заяву повернув в частині позовних вимог, що стосуються здійснення перерахунку грошового забезпечення з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-ІХ, який набрав чинності 19.07.2022 (далі Закон України №2352-ІХ), назву та частини 1 і 2 статті 233 КЗпП України викладено у новій редакції.
Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви в частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що частиною 1 статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ) встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. На думку суду, в даному випадку до спірних правовідносин застосовний тримісячний строк звернення до суду. 
Водночас позивач при звільненні з військової служби та під час отримання грошового атестату мав би бути обізнаним про всі суми, що йому були нараховані та виплачені, а тому саме з цього часу слід здійснювати обчислення тримісячного строку звернення до суду. 
Натомість до суду з даним позовом позивач звернувся лише 23 лютого 2026 року, тобто із пропуском строку, передбаченого статтею 233 Кодексу законів про працю України. 
З огляду на наведене суд першої інстанції повернув позовну заяву особі, яка його подала, в частині позовних вимог щодо здійснення перерахунку грошового забезпечення з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року.
Короткий зміст апеляційної скарги
Не погодившись із такою ухвалою суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 09 березня 2026 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування поданої скарги представник апелянта вказав на те, що його довіритель ОСОБА_1 по теперішній час проходить військову службу в лавах Збройних Сил України. 
При цьому відповідно до частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Оскільки ОСОБА_1 є діючим військовослужбовцем, тому до нього застосовні процитовані приписи частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю України. 
Водночас рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2025 від 11 грудня 2025 року частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
За таких обставин представник апелянта вважає, що в даному випадку позивачем не пропущено строк звернення до суду, а тому просить скасувати ухвалу суду першої інстанції про повернення позову в частині позовних вимог та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції
Приписами частин першої - третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з наступного.
Предметом апеляційного оскарження визначено ухвалу суду першої інстанції про повернення позову в частині позовних вимог з підстав пропущення строку звернення до адміністративного суду.
Так, особливості строку звернення до адміністративного суду визначені статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з частиною 1 якої позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
При цьому для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з частиною 3 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відтак, як правило, процесуальним законом встановлено шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, проте також передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи Кодексом адміністративного судочинства України та іншими законами можуть встановлюватися й інші строки для звернення до адміністративного суду.
Відповідно до частини 1 статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
За загальним правилом, пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство застосовне у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Оскільки приписи Кодексу адміністративного судочинства України не містять норм, які регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про нарахування та виплату (стягнення) належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці, тому до спірних у цій справі правовідносин слід застосовувати положення Кодексу законів про працю України.
За приписами частин першої та другої статті 233 Кодексу законів про працю України в редакції до 19 липня 2022 року працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли вона дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Офіційне тлумачення положення цієї норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013та № 9- рп/2013.
Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ), який набрав чинності 19 липня 2022 року, внесено зміни зокрема до статті 233 Кодексу законів про працю України.
Так, частини 1 та 2 цієї статті викладено в такій редакції: 
"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли вона дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".
Із наведеного слідує, що до 19 липня 2022 року Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. 
Водночас після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором про стягнення належної працівнику заробітної плати для осіб, які продовжують працювати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Разом із тим для осіб, які звільнилися, в тому числі з військової служби, тримісячний строк звернення до суду у справах про виплату належних сум розпочинає свій відлік з дня одержання військовослужбовцем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (частина 2 статті 233 Кодексу законів про працю України).
Військовий квиток серії НОМЕР_3 підтверджує те, що ОСОБА_1 наразі проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_4 (наказ про зарахування до списків особового складу військової частини № 284 від 20 вересня 2025 року).
Відтак позивач є діючим військовослужбовцем, а тому до нього застосовні приписи частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю України.
Водночас рішенням Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
У вказаному Рішенні Конституційний Суд дійшов висновку, що законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту.
Отже, установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43, частині першій статті 55 Конституції України.
Таким чином, з огляду на те, що на момент постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали частина 1 статті 233 Кодексу законів про працю України визнана судом конституційної юрисдикції неконституційною, тому колегія суддів дійшла висновку про обгрунтованість доводів апеляційної скарги.
Відтак апеляційний суд констатує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосовність у цьому спорі наслідків, передбачених статтею 123 Кодексу адміністративного судочинства України, та повернув позовну заяву в частині позовних вимог щодо здійснення позивачеві перерахунку грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частин 1 - 3 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Окрім того, частина перша статті 2 та частина четверта статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, що полягає у справедливому, неупередженому та своєчасному вирішенні судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На переконання колегії суддів, ухвала суду першої інстанції, що оскаржується, не відповідає зазначеним вище вимогам процесуального закону.
Відповідно до статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Таким чином, доводи апеляційної скарги слід визнати обґрунтованими, адже ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Відтак оскаржувану ухвалу слід скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Висновки щодо розподілу судових витрат
Оскільки апелянт звільнений від сплати судового збору, а інших витрат, пов`язаних із розглядом справи, не встановлено, тому питання про розподіл судових витрат не вирішується.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 312, 320, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, 
ПОСТАНОВИВ:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити.
Скасувати ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 09 березня 2026 року про повернення позовної заяви в частині позовних вимог.
Справу направити до Житомирського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач	 		Яремчук К.О.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Гнап Д.Д.    Сушко О.О.