Номер провадження: 22-ц/813/4328/26 
Справа № 501/3149/21
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
Іменем України
19.02.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Назарової М.В., Карташова О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання Нечитайло А.Ю.,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Бурлаченко І.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Бочевар Михайло Павлович,
на рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 07 липня 2025 року, 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, третя особа: приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Бурлаченко І.К. 
в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, третя особа приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Бурлаченко І.К., в обґрунтування якого зазначив, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 . На день його смерті залишилось спадкове майно у вигляді частки квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлому на підставі Договору купівлі-продажу від 27.07.2016, зареєстрована в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 10.08.2016. ОСОБА_1 зазначив, що він є спадкоємцем першої черги за законом.
З метою оформлення спадкових прав позивач звернувся до приватного нотаріуса Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Бурлаченко І.К., де відкрито спадкову справу і нотаріусом роз`яснено позивачу, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька – ОСОБА_3 неможливо у зв`язку з тим, що спадкодавець залишив заповіт не на користь позивача.
Як стало відомо позивачу, його батько склав заповіт на користь ОСОБА_2 
ОСОБА_1 вважає даний заповіт не дійсним, оскільки  ОСОБА_3 страждав на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді «органічного розладу особистості, із зниженням когнітивних функцій та емоційно-вольовим порушення, сутінковим розладом свідомості за анамнезом». Перебував на обліку у лікаря-психіатра поліклініки №1 КНП «Чорноморська лікарня» Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, проходив лікування в психоневрологічному відділенні даної лікарні. З вересня 2001 року за рішенням СП МСЕК №2 визнаний інвалідом ІІ групи безстроково з діагнозом F 07 (розлад особистості та поведінки). Періодично відвідував лікаря – психіатра із скаргами на здоров`я.
16.05.2018 на підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області був визнаний недієздатним і над ним встановлена опіка. До дня своєї смерті знаходився на стаціонарному лікуванні КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради з діагнозом «Органічний розлад особистості» F 07/82, де і помер при загадкових обставинах.
Позивач стверджує у позові, що відповідач ОСОБА_2 батькові позивача доводився взагалі чужою людиною, він скориставшись хворобливим станом ОСОБА_3 незаконно заволодів його часткою квартири АДРЕСА_1 , уклавши з батьком договір дарування від 05.08.2016 на свою користь. 
Позивач вважає, що вчинення таких дій батьком суперечить здоровому глузду щодо позбавлення права власності на себе за життя на частку житла та позбавлення права на житло єдиного сина - позивача по справі.
ОСОБА_1 проситвсуд визнати недійсним заповіт від 05 серпня 2016 року, складений ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Мірошниченко Л.М., вирішити питання розподілу судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Чорноморський міський суд Одеської області рішенням від 07 липня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Бурлаченко І.К., про визнання заповіту недійсним – задовольнив повністю. Визнав недійсним заповіт від 05 серпня 2016 року, складений ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Мірошниченко Л.М. Стягнув з ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 118025,90 гривень, з яких: судовий збір за позовом у розмірі 908,00 гривень, судовий збір за заяву про забезпечення позову у розмірі 454,00 гривень, оплата посмертної судово-психіатричної експертизи становить 108663,90 гривень, витрати на професійну правничу допомогу 8000,00 гривень.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №355/24 від 24.11.2024 року: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 на момент складання заповіту 05 серпня 2016 року виявляв ознаки хронічного психічного розладу у вигляді Шизофренії з нападопобібно-прогредієнтним перебігом (Параноїдна шизофренія, епізодичний перебіг з наростаючим дефектом – F20.01 згідно міжнародної класифікації хвороб Х перегляду) на тлі органічної недостатності головного мозку та внаслідок наявного психічного розладу не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем належними та допустимими доказами доведено, що при посвідченні спірного заповіту ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними та що у нього було відсутнє волевиявлення на вчинення спірного правочину, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.
Крім того, суд вважав, що стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 8000 грн такою, що відповідає принципу співмірності, критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їх розміру, конкретним обставинам справи з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, а понесені позивачем витрати на проведення посмертної судово-психіатричної експертизи в розмірі 108663,90 грн є обґрунтованими, безпосередньо пов`язані з розглядом справи і підлягають відшкодуванню з відповідача на користь позивача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Бочевар М.П., просить рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 07.07.2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Бурлаченко І.К. про визнання недійсним заповіту, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом нормпроцесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд в своєму рішенні послався виключно на висновок судово-психіатричного експерта № 355/24 від 24.11.2024 року згідно з яким, ОСОБА_3 на момент складання заповіту 05 серпня 2016 року виявляв ознаки хронічного психічного розладу у вигляді шизофренії з нападопобібно-прогредієнтним перебігом (параноїдна шизофренія, епізодичний перебіг з наростаючим дефектом F20.01 згідно міжнародної класифікації хвороб Х перегляду) на тлі органічної недостатності головного мозку та на момент складання заповіту 05 серпня 2016 року внаслідок наявного психічного розладу не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Однак, судом не було досліджено інших доказів, наявних в матеріалах справи та таких, якими відповідач обґрунтовував свої заперечення проти позову. Скаржник зазначає, що здатність керувати своїми діями та не перебування ОСОБА_4 в незрозумілому для нього стані на час, близький до видачі оспорюваного заповіту свідчить чимала кількість укладених особисто ОСОБА_3 нотаріально-посвідчених правочинів.
Скаржник посилається, що судом першої інстанції не була надана оцінка висновку експертів № 472 від 07.10.2020 року, незрозуміло, чому суд віддав перевагу висновку посмертної судово-психіатричного експертизи № 355/24 від 24.11.2024, а не висновку судово-психіатричної експертизи № 472 від 07.10.2020 року, виконаної експертами КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров?я» по справі № 501/2925/18, де експерти особисто оглядали та спілкувались з під експертним ОСОБА_3 досліджували його стан здоров?я та дійшли до однозначних висновків, що станом на 05.08.2016 року ОСОБА_3 хоч і виявляв клінічні ознаки психічних порушень у вигляді «Органічного розладу особистості», однак за ступенем впливу на його вольові, критичні та когнітивні функції не досягли хворобливого рівня, та не позбавляли і не обмежували його у здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Крім того, скаржник вважає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з нього оплату за проведення посмертної судово-психіатричної експертизи в розмірі 108663,90 гривень.

(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.09.2025 року відкрито провадження у справі ОСОБА_1 роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу, приватному нотаріусу Одеського районного нотаріального округу Одеської області Бурлаченко І.К. роз`яснювалось її право на подання письмових пояснень відносно апеляційної скарги.
Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 копію ухвали про відкриття провадження отримав 19.09.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_6 копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги отримала 29.09.2025 року в приміщенні апеляційного суду, згідно підтвердження про вручення.
Приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Бурлаченко І.К. копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги отримала 13.10.2025 року у відповідності п. 3 ч. 6 ст. 272 ЦПК України.
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, просив суд рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 07 липня 2025 року залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
Учасники процесу про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 судову повістку-повідомлення отримав 29.10.2025 о 16:03:19 в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_6 судову повістку-повідомлення отримала 19.01.2026 о 15:29:43 в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
Приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Бурлаченко І.К. про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у відповідності до п.1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.
ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у відповідності до п.3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.
ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України.
Від приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Одеської області Бурлаченко І.К. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.
18.02.2026 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 19.02.2026 року, зазначивши, що відповідач ОСОБА_2 , проживає в Одеській області у с. Бурлача Балка, не зможе приїхати на судове засідання у зв`язку із суттєвим погіршенням 18.02.2026 року погодних умов та відсутністю транспортного сполучення з м. Чорноморськ до м. Одеси. При цьому, я адвокат Бочевар Михайло Павлович, захворів, у зв`язку із чим враховуючи складні погодні умови також не зможе прийти на судове засідання.
Апеляційний суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.
Про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням (абзац другий статті 366 ЦПК України).
Враховуючи наявність в матеріалах справи достатньої кількості доказів для встановлення фактичних обставин справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, у клопотанні не наведено обставин, які б перешкоджали розглянути справу за відсутності ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_5 , а також не мотивовано необхідність їх безпосередньої явки до суду.
Разом із тим, колегія суддів звертає увагу, що згідно із частинами першою, другою статті 212 ЦПК України учасник справи, його представник має право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду за умови наявності в суді відповідної технічної можливості, проте ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_5 не скористалися своїм правом приймати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з відповідними клопотаннями до апеляційного суду не зверталися.
З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності учасників справи.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем належними та допустимими доказами доведено, що при посвідченні спірного заповіту ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними та що у нього було відсутнє волевиявлення на вчинення спірного правочину, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.
Крім того, суд вважав, що стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 8000 грн такою, що відповідає принципу співмірності, критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їх розміру, конкретним обставинам справи з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, а понесені позивачем витрати на проведення посмертної судово-психіатричної експертизи в розмірі 108663,90 грн є обґрунтованими, безпосередньо пов`язані з розглядом справи і підлягають відшкодуванню з відповідача на користь позивача.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Із матеріалів справи вбачається, що батьками позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_2 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 29.07.2021 року, актовий запис № 9802 від 29.07.2021 року.
На день його смерті залишилось спадкове майно у вигляді частки квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлому на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.2016 року, зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 10.08.2016 року.
Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Отже, правом на отримання спадщини наділені особи, визначені цивільним законодавством чи заповітом, які дотримались процедури отримання такої спадщини.
Зі спадкової справи № 36/2021 до майна померлого ОСОБА_3 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_1 , як спадкоємець за законом першої черги, звернувся до приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Одеської області Бурлаченка І.К, із завою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_2 , як спадкоємець за заповітом, звернувся до приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Одеської області Бурлаченка І.К, із завою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .
З метою оформлення спадкових прав позивач звернувся до приватного нотаріуса Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Бурлаченко І.К., проте листом від 02.09.2021 року нотаріус повідомив ОСОБА_1 про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька – ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що спадкодавець залишив заповіт не на користь позивача.
05 серпня 2016 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким все своє майно, яке на день його смерті буде йому належати, з чого б воно не складалось, де б воно не знаходилось, та все те, на що за законом матиме право заповідав ОСОБА_2 , заповіт посвідчено приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Мірошниченко Л.М., зареєстровано в реєстрі за №700.
Статтею 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (ст. 1234 ЦК України).
Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251, 1252 цього Кодексу. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.
Частинами другою, третьою та четвертою статті 1254 ЦК України визначено, що заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225і 231 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251, 1252 цього Кодексу.
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказано, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень дійшли помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 225 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, взявши за основу висновки комплексних судових психолого-психіатричних експертиз, згідно з якими на час укладення оспорюваних договорів дарування позивач за своїм психічним станом не в повній мірі міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Доказів того, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України (статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року). Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, наведеного не врахував, не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Апеляційний суд на зазначене уваги також не звернув. Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову».
Звертаючись до суду із позовом про визнання заповіту недійним, позивач як на підставу для визнання заповіту від 05 серпня 2016 року, складеного ОСОБА_3 недійсним зазначає, що його батько страждав на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді «органічного розладу особистості, із зниженням когнітивних функцій та емоційно-вольовим порушення, сутінковим розладом свідомості за анамнезом». Перебував на обліку у лікаря-психіатра поліклініки №1 КНП «Чорноморська лікарня» Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, проходив лікування в психоневрологічному відділенні даної лікарні. З вересня 2001 року за рішенням СП МСЕК №2 визнаний інвалідом ІІ групи безстроково з діагнозом F 07 (розлад особистості та поведінки). Періодично відвідував лікаря – психіатра зі скаргами на здоров`я. 16.05.2018 року на підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області був визнаний недієздатним і над ним встановлена опіка. До дня своєї смерті знаходився на стаціонарному лікуванні КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради з діагнозом «Органічний розлад особистості» F 07/82, де і помер. Тому вважав, що при складанні заповіту ОСОБА_3 через розлад здоров`я, фактично не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому він є недійсним.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 страждав на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді «органічного розладу особистості, із зниженням когнітивних функцій та емоційно-вольовим порушення, сутінковим розладом свідомості за анамнезом». Перебував на обліку у лікаря-психіатра поліклініки №1 КНП «Чорноморська лікарня» Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, проходив лікування в психоневрологічному відділенні даної лікарні.
З вересня 2001 року за рішенням СП МСЕК №2 ОСОБА_3 визнаний інвалідом ІІ групи безстроково з діагнозом F 07 (розлад особистості та поведінки) .
Відповідно до копії висновку судово-психіатричних експертиз від 24.01.2018 року №33, ОСОБА_3 страждає на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді «Органічного розладу особистості, із зниженням когнітивних функцій та емоційно - вольовим порушенням, сутінковим розладом свідомості за анамнезом» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F07.0», за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), у зв`язку з чим нездатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними».
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 16.05.2018 року ОСОБА_3 визнаний недієздатним і над ним встановлена опіка.
Висновком судово-психіатричних експертів №472 від 07.10.2020 року, здійсненим експртами КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоровья», по справі №501/2925/18 встановлено, що ОСОБА_3 знаходився в зрозумілому для нього стані, розумів значення своїх дій, тобто його волевиявлення було вільним.
Вказаний висновок здійснено на підставі наступних матеріалів: цивільної справи № 501/2925/18, в якій міститься копія висновку судово-психіатричних експертів № 33 від 24.01.2018 року, матеріалів ЖЄО № 9338 від 30.10.2016 року, ЖЄО № 9353 від 31.10.2016 року, медичної карти стаціонарного хворого № 2901, амбулаторної медичної картки № 91102, амбулаторної медичної картки №020361, на ім`я хворого ОСОБА_3 , акта 836, огляду МСЕК та особової справи МСЕК.
Згідно висновку Фахівця № 1 від 18 січня 2021 року:
- висновок судово-психіатричних експертів від 07.10.2020 № 472 відносно ОСОБА_3 складений з істотним порушенням нормативних та методичних вимог, а підсумкові експертні висновки в ньому не є науково обґрунтованими;
- відомості про експертів представлені неповно та неточно. Експертний аналіз відзначається очевидною неповнотою: не була витребувана основна частина медичних карт ОСОБА_3 із психіатричних закладів, не досліджувалися пояснення свідків та відповідачів стосовно психічного стану підекспертного в досліджуваний період часу;
- аргументація експертного висновку є однобічною та суперечливою з наукової точки зору. Експертне рішення про збережену здатність ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними станом на 05.08.2016 не випливає зі змісту дослідницької частини висновку і має непереконливий характер.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради з діагнозом «Органічний розлад особистості» F 07/82.
Судом першої інстанції досліджувалась належним чином завірена копія матеріалів за заявою ОСОБА_3 (реєстраційний №9339 від 30.10.2016) наданої ВП №2 Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області (м.Чорноморськ Одеської області, вул. Хантадзе, буд. 15).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 665/1935/16-ц (провадження № 61-19718св18) вказано, що «недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо). У пункті 16 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. У позовній заяві ОСОБА_1 посилаючись на статті 225, 1257 ЦК України просила визнати спірний заповіт недійсним. Так, у частині першій статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи у разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій. Висновок про недієздатність сторони такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи у момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у такій справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18».
Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
У частині першій статті 105 ЦПК України зазначено, що призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити, у тому числі, психічний стан особи.
Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (частина перша статті 110 ЦПК України).
Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 14.01.2022 року призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричних експертиз.
Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 26.01.2023 року замінену призначену ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 14.01.2022 року експерту установу з поведення посмертної судово-психіатричної експертизи, доручивши її проведення експертам Рівненської філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судової-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків в МОЗ України».
Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №355/24 від 24.11.2024 року, складеного експертами Рівненської філії судових експертиз ДУ «ІСП МОЗ України» Ковальовим А.Б., ОСОБА_8 (а.с.22-51 т.3): 1. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 на момент складання заповіту 05 серпня 2016 виявляв ознаки хронічного психічного розладу у вигляді Шизофренії з нападопобібно-прогредієнтним перебігом (Параноїдна шизофренія, епізодичний перебіг з наростаючим дефектом – F20.01 згідно міжнародної класифікації хвороб Х перегляду) на тлі органічної недостатності головного мозку.
2. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 на момент складання заповіту 05 серпня 2016 внаслідок наявного психічного розладу не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Вказаний висновок здійснено на підставі наступних матеріалів: цивільної справи № 501/3149/21, цивільної справи № 501/1765/21, цивільної справи № 501/2925/18, матеріалів ЖЄО № 9338 від 30.10.2016 року, ЖЄО № 9353 від 31.10.2016 року, акта № 836 (на 33 арк.), медичної карти стаціонарного хворого № 2901 на ім`я ОСОБА_3 на 25 арк., медичної карти амбулаторного хворого на ім`я ОСОБА_3 № 91102 на 59 арк., індивідуальної карти амбулаторного хворого на ім`я ОСОБА_3 №020361 на 86 арк., медичної карти амбулаторного хворого на ім`я ОСОБА_3 на 4 арк., медичної карти стаціонарного хворого на ім`я ОСОБА_3 № 3252/142 на 13 арк., медичної карти стаціонарного хворого на ім`я ОСОБА_3 №626/1 на 6 арк., медичної карти стаціонарного хворого на ім`я ОСОБА_3 №219/2 на 7 арк., медичної карти стаціонарного хворого на ім`я ОСОБА_3 №967 на 12 арк., медичної карти стаціонарного хворого на ім`я ОСОБА_3 №4522 на 32 арк., медичної карти стаціонарного хворого на ім`я ОСОБА_3 №1332 на 31 арк., медичної карти стаціонарного хворого на ім`я ОСОБА_3 №678 на 191 арк., роздруківки технічних записів судових засідань допиту свідків від 24.09.2019 року на 8 арк., 13.01.2022 року на 12 арк.
У вказаному висновку зазначено, що в наданих матеріалах справи міститься Висновок судово-психіатричних експертів № 472, відповідно до якого 07.10.2020 року експертною комісією КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради була проведена експертиза стосовно ОСОБА_3 .
Експертами Рівненської філії судових експертиз ДУ «ІСП МОЗ України» зазначено, що відомості, наведені в п. 21 Висновку № 472 (відомості, що були отримані при дослідженні наданих на експертизу об`єктів, що стосуються психічного стану особи) не можуть бути використані в повному обсязі, тому що частина з них не має чіткого джерела походження. І якщо анамнез життя, основні життєві віхи підекспертного відображені в зазначеному розділі (п. 21 Висновку 472) достатньо повно, то дані про спадковість, преморбідні риси, анамнез захворювання підекспертного у Висновку 472 наведені не повно, формально, суперечливо. 
При складанні Висновку № 472 на вивченні у експертів знаходилась медична карта стаціонарного хворого № 2901, яка була досліджена експертами дуже поверхнево, відомості із неї наведені вибірково та однобічно. 
У висновку судово-психіатричного експерта №355/24 від 24.11.2024 року експертами зазаначено, що спадковість підекспертного була обтяжена психічним захворюванням по лінії батька, з дитинства підекспертний мав ознаки дизонтогенезу затриманого типу, преморбідні особливості гольмівного кола. Про ендрогенний характер психічного розладу (на фоні певних органічних змін) свідчать і відповідні зміни особистосмті, описані в медичній карті № 2901.
За версією експертів, відповідно до п. 22 Висновку 472, ОСОБА_3 «вільно приймав участь у складанні декількох складних юридично значимих актів, так, відкрив спадкову справу та 27.07.2016 року виступав у ролі продавця під час складання договору купівлі-продажу жилого будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки під ним у м. Чорноморську, які належали йому на праві власності. Окрім того, 27.07.2016 року, у якості покупця, придбав квартиру у м. Чорноморськ у продавців, які були покупцями у його двох попередніх угодах (тобто змінив будинок та земельну ділянку на квартиру у місті), що підтверджено копіями договорів ….». Експерти посилались на пояснення нотаріуса, у якого сумнівів у дієздатності ОСОБА_3 на той час не виникло, але вони залишили поза увагою пояснення свідка, яка безпосередньо приймала участь у вищевказаних нотаріальних діях ОСОБА_9 .
Експертами зазаначено, що в медичній карті стаціонарного хворого № 2901 міститься запит народного судді м. Іллічівська від 26.12.1990 року, в якому йдеться про необхідність надання довідки про перебування ОСОБА_3 у лікарні з метою вирішення питання призначення судової експертизи про визнання недієздатним ОСОБА_3 .
У висновку судово-психіатричного експерта №355/24 від 24.11.2024 року експертами зазаначено, що експертами при складанні Висновку № 472 період, який відноситься до складання ОСОБА_3 договору дарування частини квартири, складання заповіту 05.08.2016 року іншими матеріалами, крім пояснень нотаріуса, яка посвідчувала зазначені юридичні дії, не об`єктивізувався.
Також експерти вказали, що не можна не погодитися із висновком Фахівця № 1 від 18 січня 2021 року, в якому аналізується Висновок судово-психіатричних експертів № 472 від 07.10.2020 року відносно ОСОБА_3 . Припущення фахівця знайшли свої підтвердження при проведенні даної експертизи. Дійсно, «органічні» психічні розлади, мали лише фоновий характер. Домінували ж у клінічній картині психічних розладів, починаючи з 1990 рокe, порушення ендогенно-процесуального характеру у вигляді хронічного психічного розладу - Шизофренії з нападопобібно-прогредієнтним перебігом, формування особистого дефекту, який з часом поглиблювався, і в період перебування підекспертного на стаціонарному лікуванні з 2017 року по 2022 рік досяг регрессу рівня особистості.
Колегія суддів вважає, що результати проведеної у справі посмертної судово-психіатричної експертизи, викладені у висновку судово-психіатричного експерта №355/24 від 24.11.2024 року, узгоджується із іншими доказами у справі, містять чіткі відповіді на всі питання, поставлені перед експертами, які входять до компетенції судово-психіатричного експерта, надані з урахуванням інших наявних у матеріалах справи доказів та узгоджуються із дослідницькою частиною. За результатами проведення судово-психіатричної експертизи висновок щодо психічного стану ОСОБА_3 у період складання оспорюваного заповіту є категоричним та не викликає обґрунтованих сумнівів.
При цьому, відповідачем не наведено належних підстав та доказів необ`єктивності відповідного експертного висновку, недостовірності і недопустимості його як доказу у цій справі. Законність ухвали суду першої інстанції про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи перевірив апеляційний суд, який постановою від 04.10.2022 року залишив ухвалу суду першої інстанції про призначення експертизи без змін. Також експерти під підпис були попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку.
У постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 387/266/17 зауважено, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на поставлені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.
Ураховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що висновок судово-психіатричних експертів №472 від 07.10.2020 року про збережену здатність ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними станом на 05.08.2016 не випливає зі змісту дослідницької частини висновку і має непереконливий характер. Експертний аналіз відзначається очевидною неповнотою: не була витребувана основна частина медичних карт ОСОБА_3 із психіатричних закладів, не досліджувалися пояснення свідків стосовно психічного стану підекспертного в досліджуваний період часу.
Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, який у сукупності з матеріалами справи взяв до уваги висновок судово-психіатричного експерта №355/24 від 24.11.2024 року, складений експертами Рівненської філії судових експертиз ДУ «ІСП МОЗ України» та наддав оцінку висновку судово-психіатричних експертів №472 від 07.10.2020 року з посиланням на висновок Фахівця № 1 від 18 січня 2021 року.
Доводи апеляційної скарги про те, що числена кількість укладених у період з червня 2016 року по серпень 2016 року ОСОБА_10 правочинів щодо нерухомого та іншого майна, посвідчених нотаріально, безумовно свідчить про повну цивільну дієздатність ОСОБА_3 , на час їх укладення, розуміння ним своїх дій та можливіть ними вільно керувати, адже під час посвідчення правочинів щодо майна, нотаріус в обов`язковому порядку перевіряє дієздатність особи не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення суду, є необгрунтованим за викладених вище обставин. 
Надавши належну правову оцінку висновку судово-психіатричного експерта №355/24 від 24.11.2024 року, складеного експертами Рівненської філії судових експертиз ДУ «ІСП МОЗ України», урахувавши чіткість, конкретність та категоричність наданих у ньому відповідей на поставлені судом питання щодо психічного стану ОСОБА_3 на час складання заповіту, їх узгодженість з іншими наявними у матеріалах справи доказами (медичними документами, показами свідків, матеріалами ЖЄО) суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для висновку, що при посвідченні спірного заповіту ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними та що у нього було відсутнє волевиявлення на вчинення спірного правочину, тому оспрюваний заповіт є недійсним на підставі статті 225 ЦК України.
Посилання скаржника на те, що судом на відповідача покладено надто непомірну суму судових витрат, пов`язаних з оплатою посмертної судово-психіатричної експертизи у розмірі 108663,90 грн не заслуговують на увагу, виходячи з наступного. 
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, пов`язані із проведенням експертизи.
На підтвердження витрат на проведення посмертної судово-психіатричної експертизи в матеріалах справи містяться наступні документи:
- лист експертної установи №91 від 07.04.2023 з розміром суми експертного дослідження, банківських реквізитів (а.с.189 т.2);
- квитанція до платіжної інструкції №0154010060 від 14.08.2023 на суму 107 588,00 грн. (а.с.218 т.2);
- квитанція до платіжної інструкції №0154020060 від 14.08.2023 на суму 1 075,90 грн. (а.с.218 т.2).
Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
У постанові Верховного Суду у справі №712/4126/22 від 22.11.2023 року викладено наступний правовий висновок: «Відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експерта як доказ), не узгоджується із засадами розумності, добросовісності, справедливості та правової визначеності, а також не забезпечує конструкцію передбачуваності застосування процесуальних норм, отже, не є такою, що відповідає принципу верховенства права».
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розподілу витрат, пов`язаних із проведенням посмертної судово-психіатричної експертизи, врахувавши, що призначення експертизи було доцільним та безпосередньо пов`язано із розглядом даної справи, обгрунтовано стягнув ці витрати з відповідача у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. 

Щодо суті апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не дають колегії суддів підстав для його скасування, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Бочевар Михайло Павлович, залишити без задоволення.
Рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 07 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді М.В. Назарова

О.Ю. Карташов