ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2026 року	справа № 380/5635/25	
зал судових засідань №3

Львівський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Гулика А.Г.,

за участю:
секретаря судового засідання Петровської А.М.,
представника позивача Івашківського А.О., 
представника відповідача Рошко А.О., 
представника третьої особи Гутник В.О., 

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Львові у режимі відеоконференції за правилами загального позовного провадження справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління ДПС у м.Києві про визнання протиправними та скасування рішень
у с т а н о в и в:
І. Стислий виклад позицій учасників справи
у провадженні Львівського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області код ЄДРПОУ 43968090, адреса: 79003, м.Львів, вул.Стрийська, 35, у якому просить суд:
- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення- рішення ГУ ДПС у Львівській області від 07.10.2024 № 42182/13-01-07-09 та від 07.10.2024 № 42184/13-01-07-09.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що третя особа неправомірно під час фактичної перевірки здійснювала перевірку обліку товарних запасів, та в результаті неправомірних дій дані внесені в акт фактичної перевірки. В свою чергу, відповідач приймаючи податкові повідомлення-рішення не дослідив належним чином матеріали перевірки, що, у свою чергу, призвело до протиправних рішень щодо позивача. Третя особа не вказала в акті фактичної перевірки відомості про посадову особу фіскального органу, яка здійснила контрольну розрахункову операцію, у кого та коли. Також, не складено акт про повернення товару позивачу, за результатами такої контрольної розрахункової закупки та акт отримання та повернення грошових коштів для здійснення контрольної розрахункової операції у позивача. Позивач зазначає, що враховуючи відсутність доказів, які б вказували на видачу посадовим особам ГУ ДПС в м. Києві, які в межах проведення фактичної перевірки здійснили контрольну розрахункову операцію, грошових коштів (готівки) з каси за рахунок відповідних бюджетних асигнувань контролюючого органу, такі грошові кошти фактично мають інше джерело походження ніж кошти, передбачені на здійснення відповідної діяльності органів ДПС. 
Також посилається на те, що представники контролюючого органу, встановивши відсутність позивача в магазині, відсутність його представників, або ж інших пов`язаних з ним представників, мали скласти Акт про неможливість проведення фактичної перевірки. Проте, представники контролюючого органу вписали в акт фізичну особу Олексія, без будь-яких ідентифікаційних даних та розпочали фактичну перевірку, чим порушили норми Податкового кодексу України, а відповідач за наявності таких матеріалів перевірки прийняв податкові повідомлення-рішення. 
Позивач вважає, що проведення інвентаризації має здійснюватися саме платником, а контролюючий орган може лише вимагати її проведення. Отже, проведення платником податку на вимогу контролюючого органу під час проведення податкової перевірки інвентаризації товарів є єдиним встановленим законом засобом доказування нестачі чи наявності товарів у платника податку та ведення його обліку. 
30.04.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у позові повністю. Відзив обґрунтований тим, що працівниками ГУ ДПС у м. Києві відповідно до наказу та направлень на перевірку проведено фактичну перевірку магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що належить ФОП ОСОБА_1 . Перевірка проведена у присутності менеджера-адміністратора ОСОБА_2 . Менеджер-адміністратор ОСОБА_2 відмовився від підпису у направленні на перевірку та отриманні копії наказу, про що складено Акт. В ході перевірки менеджеру-адміністратору ОСОБА_2 вручено запит про надання документів. Під час проведення перевірки зроблено опис залишків товарів, які знаходяться в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що належить ФОП ОСОБА_1 у магазині наявні технічно складні побутові товари на загальну суму 1526614,00 грн. Перевіркою встановлено порушення п.1, 2, 12 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг». 
Щодо доводів позивача про проведення незаконної інвентаризації відповідач зазначає, що перевірка, результати якої оскаржуються у справі, є в розумінні вимог статті 80, пункту 82.3 статті 82 і пункту 86.5 статті 86 Податкового кодексу України, - фактичною, а не камеральною чи документальною (плановою або позаплановою; виїзною або невиїзною). А тому, проведення такої перевірки та її оформлення здійснюється із особливостями саме фактичної перевірки.
В ході перевірки складено опис залишків товарів, які знаходяться в реалізації зафіксовано фактичні залишки товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 1525515,00грн, який підписаний посадовими особами контролюючого органу.
Позивач стверджує, що ГУ ДПС у м.Києві вийшло за межі фактичної перевірки та неправомірно під час фактичної перевірки здійснювали перевірку обліку товарних запасів. Однак, на думку відповідача, позивач не враховує те, що пункт 12 статті 3 Закону №265/95-ВР зобов`язує суб`єктів господарювання (як юридичних осіб, так і фізичних осіб-підприємців (за виключенням перелічених в абзаці 3 цієї норми осіб)) вести облік товарних запасів і у разі проведення перевірки надати документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження тих товарних запасів, які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).
Також відповідач акцентує увагу на тому, що перед початком перевірки представниками контролюючого органу здійснено контрольну розрахункову операцію з купівлі адаптера вартістю 1099,00 грн і у фіскальному розрахунковому документі від 22.08.2024, зазначений саме позивач. 
06.06.2025 до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача, у яких зазначив, що неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. Також зазначає, що у разі якщо платник податків обґрунтовуючи протиправність податкових повідомлень-рішень, вказує про порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо призначення та проведення перевірки, то суд повинен надавати правову оцінку таким підставам (доводам) в першу чергу, а у разі якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень (податкових повідомлень-рішень), прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходить до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.
Представник позивача посилається на те, що у наказі від 21.08.2024 №5633-п відсутні будь-які посилання на конкретні (фактичні) підстави призначення перевірки, окрім посилання на доповідну записку управління фактичних перевірок від 21.08.2024 №1606/26-15-07-07- 00-12, а тому відповідач не довів наявність підстав в розумінні підпункту 80.2.3 пункту 80.2 статті 80 ПК України для проведення фактичної перевірки позивача. 
Також звертає увагу на те, що обов`язковою умовою проведення контрольної розрахункової операції є повернення товару. Проте, матеріали фактичної перевірки не містять будь-яких доказів такого повернення товару. Враховуючи вказану обставину, є сумнівним взагалі контрольної розрахункової операції.
Крім цього, вважає, що наказ про проведення фактичної перевірки від 21.08.2024 особі, яка проводила розрахункові операції не вручався під розпис, що також ставить під сумнів належність процедурного оформлення перевірки.
29.07.2025 до суду надійшли додаткові пояснення представника відповідача, у яких зазначено, що фактична перевірка позивача, проведена відповідно до наказу від 21.08.2024 №5633-п «Про проведення фактичної перевірки», у якому зазначено дату його видачі – 21.08.2024 року, найменування контролюючого органу - ГУ ДПС у м.Києві, підставу, наведено, підстави для проведення перевірки відповідно до ПК України, обгрунтування: доповідна записка управління фактичних перевірок; період проведення перевірок, вид перевірки. Наказ підписано керівником контролюючого органу та скріплений печаткою контролюючого органу. Виданню наказу передувала доповідна записка управління фактичних перевірок ГУ ДПС у м. Києві про можливі порушення позивачем вимог законодавства. З огляду на те, що в наказі від 21.08.2024 №5633-п про проведення фактичних перевірок платників податків/об`єктів не зазначено об`єкт перевірки, який належить ФОП ОСОБА_1 , то у наказі зазначалися провести фактичні перевірки платників податків/об`єктів, зазначених у додатках 1-10, що жодним чином не порушує ст.81 ПК України.
24.11.2025 до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача, у яких зазначив, що з огляду на додаток до наказу ГУ ДПС у м. Києві від 21.08.2024 №5633-п наказ не містить посилання на фізичну або юридичну особу як платника податку, яка підлягає перевірці, а лише на назву магазину, який не є юридичною чи фізичною особою, а отже не може бути підставою для проведення перевірки відносно позивача.
Враховуючи відсутність доказів, які б вказували на видачу посадовим особам ГУ ДПС у м. Києві, які в межах проведення фактичної перевірки здійснили контрольну розрахункову операцію, грошових коштів (готівки) з каси за рахунок відповідних бюджетних асигнувань контролюючого органу, таким чином вказані грошові кошти фактично мають інше джерело походження ніж кошти, передбачені на здійснення відповідної діяльності органів ДПС.
25.03.2026 до суду надійшли додаткові пояснення представника відповідача, у яких зазначено, що позивач стверджує, що відсутність найменування суб`єкта господарювання у наказі є порушенням вимог ПК України, однак такі твердження є надмірно формалізованими. Так, правова природа додатка до розпорядчого акта полягає у тому, що він має ту саму юридичну силу, що і основний текст документа, а тому Наказ № 5633-п та Додатки до нього складають єдиний розпорядчий акт. Оскільки фактична перевірка за своєю суттю стосується контролю за дотриманням норм законодавства безпосередньо у місці провадження господарської діяльності, зазначення у Додатку до Наказу найменування магазину “YABLUKA” та його адреси дозволяє однозначно ідентифікувати суб`єкта господарювання. Господарську діяльність у вказаному об`єкті здійснює саме позивач, що підтверджується реєстраційними документами, наявністю РРО/ПРРО за цією адресою. Таким чином, ідентифікація через назву та адресу об`єкта в Додатку повністю забезпечує виконання п.81.1 ст.81 ПК України. Більше того, позивач допустив посадових осіб контролюючого органу до перевірки, що свідчить про повне розуміння ним того, щодо кого і на якому об`єкті призначено перевірку. Окремі формальні особливості структурування документа, які не перешкоджають ідентифікації змісту перевірки, не можуть бути підставою для визнання наказу недійсним. Отже, оскільки наказ та додаток у сукупності містять відомості про об`єкт, де позивач здійснює діяльність, вимоги закону щодо конкретизації об`єкта перевірки вважаються виконаними, а твердження позивача - такими, що спростовуються змістом самого документа.
Стосовно зауважень позивача про те, що в матеріалах перевірки час проведення контрольно-розрахункової операції (КРО) та час початку перевірки (пред`явлення направлень) формально збігаються, відповідач наголошує на відсутності будь-яких порушень процедури проведення перевірки.
Щодо питання джерел фінансування контрольних розрахункових операцій, відповідач вважає, що таке жодним чином не впливає на кваліфікацію складу правопорушення, вчиненого платником податків. Вирішальне значення у таких правовідносинах має саме встановлення факту порушення порядку проведення розрахункових операцій, а не обставини, пов`язані з технічними чи організаційними аспектами проведення контрольної розрахункової операції
Також зазначає, що відсутність вимоги про проведення інвентаризації не спростовує правомірності висновків контролюючого органу та не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Відповідач посилається також на те, що документи, перелічені у Запитах №№1,2 мають характер додаткових матеріалів, які витребовуються контролюючим органом з метою повного та всебічного з`ясування обставин діяльності платника податків. Право контролюючого органу на витребування таких документів не підміняє та не скасовує обов`язку платника податків забезпечити надання первинних документів, що підтверджують облік та походження товарних запасів, на момент початку перевірки.
06.04.2026 до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача, у яких зазначає, що працівники контролюючого органу, не знаючи про наявність чи відсутність порушень з боку суб`єкта господарювання, не знаючи кого саме вони будуть перевіряти за наказом, вже почали фактичну перевірку, що свідчить про цілеспрямовані протиправні дії з «фіксації» будь-яких порушень в незалежності від суб`єкту господарювання. 
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити повністю.
У судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечила, просила суд відмовити у позові повністю.
У судовому засіданні представник третьої особи проти позовних вимог заперечила, просила суд відмовити у позові повністю.
ІІ. Рух справи
Ухвалою від 25.03.2025 суддя залишив позовну заяву без руху.
Ухвалою від 14.04.2025 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.
16.05.2025 до суду надійшло клопотання представника відповідача про долучення доказів.
06.06.2025 до суду надійшло клопотання представника позивача про витребування доказів.
Ухвалою від 09.06.2025 суд залучив до участі у розгляді справи третю особу. 
21.07.2025 до суду надійшло клопотання представника позивача про долучення доказів.
Ухвалами від 18.07.2025, 16.01.2026, 06.02.2026, 13.03.2026 суд вирішив розглядати справу у режимі відеоконференції.
Ухвалою від 06.08.2025 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду справи по суті.
21.11.2025 до суду надійшло клопотання представника позивача про долучення доказів. 
08.12.2025 до суду надійшла заява представника відповідача про виклик свідків.
04.01.2026 до суду надійшло клопотання представника третьої особи про розгляд справи без участі представника третьої особи. 
20.01.2026 до суду надійшло клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи. 
Заходи забезпечення позову та доказів, у тому числі шляхом їх витребування, не вживались.
ІІІ. Фактичні обставини справи
На підставі наказу від 21.08.2024 №5633-п та направлень на перевірку від 21.08.2024 №18555/26-15-07-07-01, № 18622/26-15-07-05-03, № 1556/26-15-07-07-01 працівниками третьої особи проведено фактичну перевірку магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що належить ФОП ОСОБА_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . 
Під час проведення перевірки зроблено опис залишків товарів, які знаходяться в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що належить ФОП ОСОБА_1 , розташованого за адресою: м. Київ, вулиця Олександра Мишуги, 4, у якому наявні технічно складні побутові товари на загальну суму 1526614,00 грн.
Перевіркою встановлено порушення позивачем пунктів 1, 2, 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 № 265/95-ВР (надалі за текстом – Закон №265/95-ВР). 
За результатами фактичної перевірки складено Акт (довідка) фактичної перевірки від 31.08.2024 за №100550/26/15/07/3677706715 (надалі за текстом - Акт перевірки). 
На підставі Акта перевірки відповідач прийняв податкове повідомлення-рішення від 07.10.2024 № 42182/13-01-07- 09, яким за виявлене перевіркою порушення пунктів 1, 2, 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» застосовано до позивача штрафні (фінансові) санкції (штраф) у розмірі 1526614,50 грн та податкове повідомлення-рішення від 07.10.2024 № 42184/13-01-07-09, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у розмірі 1020,00грн на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та пункту 121 статті 121 Податкового кодексу України (надалі за текстом – ПК України).
Вважаючи згадані податкові повідомлення-рішення відповідача протиправними, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
IV. Позиція суду
Вирішуючи спір по суті, суд керувався такими мотивами.
Надаючи оцінку правомірності призначення та проведення перевірки позивача, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до підпункту 62.1.3 пункту 62.1 статті 62 ПК України податковий контроль здійснюється шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог згаданого Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.
Як визначає пункт 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Згідно із підпунктом п. 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється з місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства що укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами). 
Порядок проведення фактичних перевірок контролюючими органами передбачений статтею 80 Кодексу. 
Згідно із пунктом 80.1 статті 80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи). Відповідно до пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, пі розписку до початку проведення такої перевірки. 
Пункт 81.1 статті 81 ПК України визначає, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених згаданим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках визначених згаданим Кодексом, таких документів:
-направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична) підстави, дача початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, як проводитиме перевірку.
Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу; -копії наказу про проведення перевірки; -службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки. 
У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні н перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. 
У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки. Водночас, попри відсутність необхідності попередження платника про проведення фактичної перевірки закон встановлює підставі та обов`язкові умови (обставини), що є необхідною передумовою для її здійснення. 
Перелік підстав, які зумовлюють проведення фактичної перевірки, визначений у відповідних підпунктах пункту 80.2 статті 80 ПК України.
Правове формулювання пункту 80.2 статті 80 ПК України, контекст якої передбачає (встановлює) можливість проведення перевірки, як за наявності виключно (хоча б) однієї підстави, указаної в цій нормі, так і за наявності одночасно декількох таких підстав у їх сукупності, що є мірою достатності для виникнення у контролюючого органу права на призначення перевірки. Водночас запроваджене законодавцем правове регулювання у цій нормі зумовлює і певні особливості її застосування контролюючим органом, оскільки абзацом третім пункту 81.1 статті 81 ПК України закріплені обов`язкові вимоги до змісту наказу про призначення перевірки, зокрема, необхідність відображення у ньому підстави для її проведення, визначеної цим Кодексом. 
У цій справі в основу проведення фактичної перевірки платника податків відповідачем покладено підпункт 80.2.3 пункту 80.2 статті 80 ПК України (правова підстава). 
За приписами підпункту 80.2.3 пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися за наявності письмового звернення покупця (споживача), оформленого відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, у тому числі незабезпечення можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, касових операцій, патентування або ліцензування (пп.80.2.3 п. 80.2 ст. 80 ПКУ);
Перевірка ФОП ОСОБА_1 проведена на підставі наказу від 21.08.2024 №5633-п. 
Позивач у позовній заяві зазначає, що посадові особи контролюючого органу не зв`язались з ним перед проведенням перевірки. Суд зазначає, що особливістю такого виду перевірок згідно із пунктом 80.1 статті 80 ПК України є те, що фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Так, позивач посилається на те, що у наказі ГУ ДПС у м. Києві не зазначено найменування суб`єкту господарювання який перевіряється (як найменування позивача, так і відомостей щодо належного йому коду (РНОКПП). Наказ про проведення перевірки не був вручений під розписку контролюючим органом перед початком проведення фактичної перевірки.
Щодо таких аргументів суд зазначає, що стаття 81 ПК України визначає умови та порядок допуску посадових осіб контролюючих органів до проведення документальних виїзних та фактичних перевірок.
Абзаци 1-4 пункту 81.1 статті 81 ПК України визначають, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених згаданим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених згаданим Кодексом, таких документів: 
направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/ позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу; 
копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені згаданим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу; 
службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки. 
Отже, у посадових осіб контролюючого органу виникає право на проведення фактичної перевірки за сукупності двох умов: наявності визначених законом підстав для її проведення (правова підстава) та надіслання/пред`явлення оформлених відповідно до вимог ПК України направлення і наказу на проведення перевірки, а також службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки (формальна підстава).
Суд звертає увагу на те, що фактична перевірка позивача, проведена відповідно до наказу від 21.08.2024 №5633-п «Про проведення фактичної перевірки», у якому зазначено дату його видачі – 21.08.2024, найменування контролюючого органу - ГУ ДПС у м.Києві, підставу, наведено, підстави для проведення перевірки відповідно до ПК України, обґрунтування: доповідна записка управління фактичних перевірок від 21.08.2024 № 1606/26-15-07-07-00-12; період проведення перевірок, вид перевірки. Наказ підписано керівником контролюючого органу та скріплений печаткою контролюючого органу. Виданню наказу передувала доповідна записка управління фактичних перевірок ГУ ДПС у м. Києві від 21.08.2024 №1606/26-15-07-07-00-12 про можливі порушення позивачем вимог законодавства. 
З огляду на те, що в наказі від 21.08.2024 №5633-п про проведення фактичних перевірок платників податків/об`єктів не зазначено об`єкт перевірки, який належить ФОП ОСОБА_1 , то у наказі зазначалося провести фактичні перевірки платників податків/об`єктів, зазначених у додатках 1-10, що жодним чином не порушує статті 81 ПК України.
Відповідно до пункту 81.1 статті 81 ПК України непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених згаданим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) таких документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки. 
Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється. 
При пред`явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення. 
У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.
Під час проведення менеджер-адміністратор на ім`я ОСОБА_2 відмовився від підпису у направленнях та від отримання наказу про проведення фактичної перевірки, про що складено Акт відмови від підпису у направленнях про ознайомлення та отримання копії наказу на право проведення фактичної перевірки від 22.08.2024 року.
Відповідно до пункту 81.2 статті 81 ПК України, у разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) у допуску посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення перевірки посадовими (службовими) особами контролюючого органу за місцем проведення перевірки, невідкладно складається та реєструється в контролюючому органі не пізніше наступного робочого дня у двох примірниках акт, що засвідчує факт відмови, із зазначенням заявлених причин відмови, один примірник якого вручається під підпис, відразу після його складання, платнику податків та/або уповноваженій особі платника податків. 
Разом з тим під час проведення перевірки не було зафіксовано, що менеджер-адміністратор на ім`я ОСОБА_2 у наданих йому документах на право проведення перевірки про недопуск до перевірки не зазначав, та усно про це не повідомляв. Щодо проведення перевірки позивач не заперечував (акт недопуску до перевірки не складався) й за наслідками цієї перевірки прийняті податкові повідомлення - рішення, що є предметом оскарження.
Суд відхиляє аргументи представника позивача про проведення перевірки за відсутності фактичних підстав, а тому така перевірка не породжує жодних правових наслідків, Акт перевірки не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки третя особа провела фактичну перевірку магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що належить ФОП ОСОБА_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .
Суд акцентує увагу на тому, що на підставі згаданого наказу посадових осіб третьої особи допущено до проведення перевірки платником податків, відсутні докази про відмову у допуску на проведення фактичної перевірки за місцем здійснення господарської діяльності, і в подальшому, правомірно складено акт фактичної перевірки. 
Щодо аргументів представника позивача про те, що наказ від 21.08.2024 № 5633-п «Про проведення фактичних перевірок» не відповідає вимогам пункту 81.1 статті 81 ПК України у частині зазначення у ньому найменування суб`єкта господарювання, стосовно якого проводиться перевірка, суд зазначає таке. 
Відповідно до абзацу 3 пункту 81.1 статті 81 ПК України в наказі про проведення перевірки має бути зазначено дату видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/ позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу. 
Суд встановив, що відповідний додаток до наказу як розпорядчого акта, має таку саму юридичну силу, що і основний документ, а тому Наказ № 5633-п та Додатки до нього складають єдиний розпорядчий акт. Оскільки фактична перевірка за своєю суттю стосується контролю за дотриманням норм законодавства безпосередньо у місці провадження господарської діяльності, зазначення у Додатку до Наказу найменування магазину “YABLUKA” та його адреси дозволяло третій особі однозначно ідентифікувати суб`єкта господарювання. 
За результатами перевірки встановлено, що господарську діяльність у вказаному об`єкті здійснює саме позивач, що підтверджується реєстраційними документами, наявністю РРО/ПРРО за такою адресою. Отже, ідентифікація через назву та адресу об`єкта в Додатку повністю відповідає вимогам пункту 81.1 статті 81 ПК України. 
Суд також не може залишити поза увагою і ту обставину, що доводи представника позивача щодо законності підстав для призначення та проведення перевірки стосуються Головного управління ДПС у місті Києві, яка у справі немає процесуального статусу відповідача, і визначена третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача. 
З таких підстав, суд висновує, що перевірка призначена і проведена третьою особою за результатами проведення якої прийнято оскаржені податкові повідомлення-рішення, є правомірною. 
Надаючи оцінку порушенням, виявлених під час проведення перевірки, суд дійшов таких висновків.
В ході перевірки встановлено, що ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 здійснює реалізацію технічно-складних побутових товарів, техніки «Apple» та аксесуарів за готівковий та безготівковий розрахунок з використанням банківського POS термірміналу та без застосування належним чином зареєстрованого ПРРО.
При проведенні контрольно-розрахункової операції з придбання адаптера Baseus Super Si Pro Qu ick Charger Type-C+USB 30W Whit e (CCSUPP-E02) вартістю 1099,00 грн менеджер-адміністратор на ім`я ОСОБА_2 розрахункову операцію провів, розрахунковий документ надав. Але при поверненні товару , розрахункова операція через ПРРО не проведена. 
Менеджеру-адміністратору на ім`я ОСОБА_2 посадовими особами пред`явлені службові посвідчення, направлення та копію наказу на проведення фактичної перевірки. В отриманні копії наказу та направлень на перевірку менеджер-адміністратор на ім`я ОСОБА_2 відмовився. 
Для встановлення особистих даних менеджера-адміністратора на ім`я ОСОБА_2 працівниками ГУ ДПС у м. Києві викликано працівників Національної поліції. 
Надати особисті дані працівникам Національної поліції менеджер-адміністратор на ім`я ОСОБА_2 відмовився. 
Перевірка встановила, що ФОП ОСОБА_1 не здійснює облік товарів за місцем їх реалізації.
Так, в реалізації знаходяться товари, зазначені в описі залишків товарів на загальну суму 1525515,00 грн, які не обліковані у встановленому законодавством порядку. 
Працівниками ГУ ДПС у м. Києві проведено спостереження (хронометраж) за проведенням розрахункових операцій в період з 22.08.2024 по 30.08.2024 та встановлено збільшення сум виторгу на 669532,00 грн (149,6%) в порівнянні з аналогічним періодом серпня місяця.
Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Кодексу для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням та сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Суд зазначає, що правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій та програмних реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг визначає Закон №265/95-ВР, дія якого поширюється на усіх суб`єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі.
Пункт 12 статті 3 Закону №-265/95-ВР визначає, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів, здійснювати продаж лише тих товарів, що відображені в такому обліку. 
Порядок та форма обліку товарних запасів для фізичних осіб - підприємців, у тому числі платників єдиного податку, встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. При цьому суб`єкт господарювання зобов`язаний надати контролюючим органам на початок проведення перевірки документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження товарних запасів (зокрема, але не виключно, документи щодо інвентаризації товарних запасів, документи про отримання товарів від інших суб`єктів господарювання та/або документи на внутрішнє переміщення товарів), які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті). 
Такі вимоги не поширюються на фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість (крім тих, які провадять діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, а також лікарських засобів та виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння). 
Отже, пункт 12 статті 3 Закону № 265/95-ВР зобов`язує суб`єктів господарювання (як юридичних осіб, так і фізичних осіб-підприємців (за виключенням перелічених в другому абзаці цієї норми осіб, до яких позивач не належить)) вести облік товарних запасів і у разі проведення перевірки надати документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження тих товарних запасів, які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті). 
При цьому до 01 січня 2022 року суб`єкт господарювання зобов`язаний був надати такі документи під час проведення перевірки, а після цієї дати такий обов`язок має бути виконаним саме на початок її проведення.
Згідно зі статтею 20 Закону №265/95-ВР до суб`єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, та/або не надали під час проведення перевірки документи, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті), за рішенням контролюючих органів застосовується фінансова санкція у розмірі вартості таких товарів, які не обліковані у встановленому порядку, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
Такі вимоги не поширюються на фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість (крім тих, які здійснюють діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, а також лікарських засобів та виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння). 
Отже, за змістом наведеної норми суб`єкт господарювання несе відповідальність за (окремо або в сукупності): 1) здійснення реалізації товарів, які не обліковані у встановленому порядку; 2) ненадання під час перевірки документів, які підтверджують саме облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті). Таким чином, ненадання на початок проведення перевірки документів, які підтверджують облік товарів, що знаходяться в місці продажу (господарському об`єкті), є самостійною підставою для застосування штрафної санкції на підставі статті 20 Закону № 265/95-ВР. 
Згідно з абзацом 60 статті 2 Закону № 265/95 термін «технічно складні побутові товари, що підлягають гарантійному ремонту» для цілей згаданого Закону вживається у значенні, наведеному в Законі України «Про захист прав споживачів». 
Перелік груп технічно складних побутових товарів, які підлягають гарантійному ремонту (обслуговуванню) або гарантійній заміні, в цілях застосування реєстраторів розрахункових операцій встановлюється Кабінетом Міністрів України. 
Відповідно до пункту 251 статті 1 Закону № 265/95 технічно складні побутові товари непродовольчі товари широкого вжитку (прилади, машини, устаткування та інші), які складаються з вузлів, блоків, комплектуючих виробів, відповідають вимогам нормативних документів, мають технічні характеристики, супроводжуються експлуатаційними документами і на які встановлено гарантійний строк. Перелік груп технічно складних побутових товарів, які підлягають гарантійному ремонту (обслуговуванню) або гарантійній заміні, в цілях застосування реєстраторів розрахункових операцій затверджений постановою Кабінету міністрів України від 16.03.2017 № 231. Смартфони, мобільні телефони, пилососи, роботи-пилососи та навушники відносяться до даного переліку.
Отже, позивач провадить діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, відповідно, згідно з пунктом 12 статті 3 Закону №265/95-ВР зобов`язаний надати контролюючим органам на початок проведення перевірки документи, що підтверджують облік та походження товарних запасів, які на момент перевірки знаходяться у місці продажу. 
Відповідно до пункту 1 Порядку № 496 облік товарних запасів здійснюється ФОП шляхом постійного внесення до Форми обліку інформації про надходження та вибуття товарів на підставі первинних документів, які є невід`ємною частиною такого обліку. ФОП, яка здійснює діяльність у декількох місцях продажу (господарських об`єктах), веде облік товарних запасів також за кожним окремим місцем продажу (господарським об`єктом) на підставі первинних документів, які підтверджують отримання товарів такою ФОП або окремим місцем продажу (господарським об`єктом), та/або первинних документів на внутрішнє переміщення товарів між ФОП та його окремими місцями продажу (господарськими об`єктами). 
Первинні документи на внутрішнє переміщення товарів є невід`ємною частиною такого обліку. Первинні документи, на підставі яких внесено записи до Форми обліку, є обов`язковими додатками до такої форми. Внесення даних до Форми обліку щодо надходження товарів на підставі первинних документів здійснюється до початку їх реалізації. Записи у Формі обліку ведуться в хронологічному порядку надходження або вибуття товарів (п.4 розділу ІІ Порядку № 496). 
Відповідно до пункту 9 розділу ІІ Порядку № 496 заборонено продаж товарів, на які у місцях продажу таких товарів (господарських об`єктах) відсутні: 1) первинні документи, записи про які внесено до Форми обліку; 2) відповідні записи у Формі обліку про наявні первинні документи; 3)первинні документи і записи у Формі обліку про такі первинні документи. 
Щодо аргументів представника позивача про незаконне проведення інвентаризації, суд зазначає, що оскаржувана перевірка є фактичною, а не камеральною чи документальною (плановою або позаплановою; виїзною або невиїзною). Тому, проведення такої перевірки та оформлення її результатів здійснюється із урахуванням особливостей, притаманних саме фактичній перевірці. Суд зауважує, що стаття 80 ПК України не містить норми стосовно проведення інвентаризації з метою перевірки ведення порядку обліку товарних запасів за місцем їх реалізації (зберігання) суб`єктом господарювання, однак реалізація контролюючим органом права вимагати від платника податків в ході фактичної перевірки зняття залишків товарно-матеріальних цінностей (підпункту 20.1.9. пункту 20.1. статті 20 ПК України) слід застосовувати із врахуванням наказу Державної податкової адміністрації України №534 від 12.08.2008. 
Зокрема, оформлення матеріалів перевірок за дотриманням суб`єктами господарювання порядку проведення розрахунків за товари (послуги) визначено Методичними рекомендацій щодо оформлення матеріалів перевірок за дотриманням суб`єктами господарювання порядку проведення розрахунків за товари (послуги), вимог з регулювання обігу готівки, наявності торгових патентів і ліцензій, затверджених наказом Державної податкової адміністрації України №534 від 12.08.2008.
Рекомендації щодо оформлення додатка до акта перевірки з порядку визначення повноти оприбуткування, реалізації та фактичних залишків запасів (товарно-матеріальних цінностей) визначені в розділі 5 Методичних рекомендацій №534. 
Так, фактичні залишки запасів (товарно-матеріальних цінностей), визначені при обстеженні приміщень суб`єкта господарювання, під час перевірки відображаються у відомості про результати контролю за повнотою оприбуткування, реалізації та фактичні залишки запасів (товарно-матеріальних цінностей), форму якої наведено у додатку 3 до Методичних рекомендацій. У Відомості зазначаються назва та код суб`єкта господарювання, адреса, назва й адреса господарського об`єкта, інформація про підставу проведення перевірки, дата та час початку і завершення перевірки, інформація про результати перевірки.
Перед проведенням перевірки у матеріально відповідальної особи береться розписка щодо повноти оприбуткування, реалізації та фактичних залишків запасів (товарно-матеріальних цінностей), включення у товарні звіти всіх видаткових і прибуткових документів на цінності. Розписка є невід`ємною частиною Відомості (надалі по тексту також Розписка). Тобто, абзац 3 Розділу 5 Методичних рекомендацій №534 в поєднанні із положеннями підпункту 20.1.9. пункту 20.1. статті 20 ПК України і є тією вимогою контролюючого органу до суб`єкта перевірки про зняття залишків товарно-матеріальних цінностей. 
Суд встановив, що в ході перевірки складено опис залишків товарів, які знаходяться в реалізації зафіксовано фактичні залишки товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 1525515,00 грн, які підписані посадовими особами контролюючого органу. 
Позивач стверджує, що ГУ ДПС у м.Києві вийшли за межі фактичної перевірки та неправомірно під час фактичної перевірки здійснювали перевірку обліку товарних запасів. З цього приводу суд зауважує, що позивач не враховує те, що пункт 12 статті 3 Закону №265/95-ВР зобов`язує суб`єктів господарювання (як юридичних осіб, так і фізичних осіб-підприємців (за виключенням перелічених в абзаці 3 цієї норми осіб)) вести облік товарних запасів і у разі проведення перевірки надати документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження тих товарних запасів, які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті). 
Додатково суд зазначає, що відповідно до підпункту 20.1.9 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право вимагати під час проведення перевірок від платників податків проведення інвентаризації основних засобів, товарно- матеріальних цінностей, коштів, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки. При цьому така норма передбачає саме право, а не обов`язок контролюючого органу ініціювати проведення інвентаризації. Тому відсутність вимоги щодо її проведення не може розцінюватися як порушення процедури перевірки та не впливає на правомірність встановлених за її результатами обставин. 
У світлі спірних правовідносин контролюючий орган встановив порушення позивачем пункту 12 статті 3 Закону України № 265/95-ВР, яке полягало у здійсненні реалізації товарів, не облікованих у встановленому законодавством порядку, а також у ненаданні на початок перевірки документів, що підтверджують облік товарів, які знаходяться у місці продажу. 
Отже, предметом перевірки у спірному випадку не було встановлення нестачі чи надлишків товарно-матеріальних цінностей або визначення різниці між даними бухгалтерського обліку та фактичною наявністю товарів. Тому проведення інвентаризації як процедури зіставлення облікових даних із фактичними залишками не є обов`язковою умовою для встановлення порушення порядку ведення обліку товарних запасів. 
Під час фактичної перевірки контролюючим органом зафіксовано наявність товарно-матеріальних цінностей у місці здійснення господарської діяльності на загальну суму 1525515,00грн. 
Разом з тим, належні первинні документи, що підтверджують облік такого товару у встановленому законом порядку, позивач не надав. Саме відсутність документального підтвердження обліку товарів, які фактично перебували у місці продажу, утворює склад правопорушення, передбаченого статті 20 Закону № 265/95-ВР. 
Посилання позивача на неможливість встановлення фактичної наявності товарів без проведення інвентаризації спростовується матеріалами перевірки, якими зафіксовано їх наявність. Обов`язок підтвердити належний облік таких товарів покладається саме на суб`єкта господарювання. Крім того, саме платники податків зобов`язані вести облік показників своєї діяльності на підставі первинних документів, забезпечувати їх зберігання та надавати контролюючим органам на початок проведення перевірки. Ненадання таких документів свідчить про відсутність належного документального підтвердження обліку відповідних товарних запасів для цілей податкового контролю.
Суд у вимірі спірних відносин відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, викладені у постановах від 29 серпня 2018 року справа №815/2119/17, від 31 січня 2020 року справа №826/15328/18, від 18 березня 2020 року справа №804/708/16, від 09 жовтня 2019 року справа №808/9397/13-а, від 20 березня 2020 року справа №2а-9423/12/2670.
З урахуванням викладеного, суд висновує, що висновки контролюючого органу про здійснення позивачем реалізації товарів, на які не надано документи, що підтверджують їх походження, та, які не відображені у відповідному обліку, є обґрунтованими. 
У зв`язку з цим, суд висновує, що відповідач правомірно застосував до позивача штрафні санкції, оскільки ненадання на початок проведення перевірки документів, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу, є підставою для застосування штрафної санкції на підставі статті 20 Закону №265/95-ВР.
Позивач також стверджує, що за адресою проведення перевірки свою діяльність здійснюють ще інші суб`єкти господарювання, і у їх власності також перебуває певний товар; товар позивача завжди з ним, він здійснюю його продаж самостійно без інших представників. 
Проте, суд зазначає, що перед початком перевірки представниками контролюючого органу здійснено контрольну розрахункову операцію з купівлі адаптера Baseus Super Si Pro Qu ick Charger Type-C+USB 30W Whit e (CCSUPP-E02) вартістю 1099,00 грн і у фіскальному розрахунковому документі від 22.08.2024 на загальну суму 1099,00 грн зазначений саме ФОП ОСОБА_1 . Така обставина у достатній мірі спростовує доводи позивача у цій частині. 
При цьому, суд звертає увагу на те, позивач не долучив документів, які підтверджують облік та походження товару.
Суд з метою додаткової перевірки обставин у справі допитав працівників ГУ ДПС у м.Києві, які проводили перевірку, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Зазначені свідки, допитані судовому засіданні послідовно та узгоджено підтвердили, що за адресою проведення перевірки, тобто в торгівельному центрі за адресою АДРЕСА_2 функціонує один торговельний об`єкт під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який сприймається як єдиний цілісний магазин. При цьому будь-яких візуальних або інформаційних ознак, що свідчили б про здійснення господарської діяльності іншими суб`єктами господарювання (зокрема, окремі вивіски, розмежування торговельних площ, інформаційні стенди чи інші ідентифікуючі позначення), під час перевірки були відсутні. Крім того, у місці здійснення діяльності використовувався один програмний реєстратор розрахункових операцій, що свідчить про те, що розрахункові операції проводяться в межах одного суб`єкта господарювання, на якого зареєстровано відповідний ПРРО. Оскільки кожен ПРРО реєструється за конкретним платником податків і містить його ідентифікаційні дані у фіскальних чеках, використання одного ПРРО об`єктивно виключає можливість проведення розрахунків від імені різних суб`єктів господарювання в межах одного торговельного об`єкта без належної реєстрації окремих РРО/ПРРО. 
Як вже зазначав суд, під час проведення фактичної перевірки контролюючий орган здійснив хронометраж господарських операцій, за результатами якого складено відповідну довідку. У згаданій довідці відображено фактичний процес здійснення розрахункових операцій у місці провадження діяльності, що , у свою чергу, підтверджує, що такі операції здійснювалися в межах єдиного торговельного об`єкта без будь-якого розмежування між різними суб`єктами господарювання.
При цьому під час проведення хронометражу не встановлено обставин, які б свідчили про здійснення розрахункових операцій іншими особами або про функціонування окремих господарських одиниць у межах спірного приміщення. 
Суд не може залишити поза увагою і те, що для ідентифікації суб`єкта господарювання мав також факт проведення контрольно-розрахункової операції, за результатами якої сформовано та видано фіскальний чек, що містить обов`язкові реквізити суб`єкта господарювання, а саме - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . Саме позивач зазначений у розрахунковому документі як продавець товару, що підтверджує здійснення ним відповідної господарської діяльності у згаданому об`єкті.
Оцінивши в сукупності обставини та докази, подані на їх обґрунтування, а саме результати контрольно-розрахункової операції, технічні особливості здійснення розрахунків, а також покази свідків, суд висновує, що контролюючий орган належним чином ідентифікував позивача як суб`єкта господарювання, що фактично здійснював діяльність у вказаному місці. 
З таких підстав аргументи позивача у цій частині є необґрунтованими та безпідставними.
Щодо аргументів позивача про наявність чи відсутність «куточка споживача» та їх дослідження посадовими особами контролюючого органу під час проведення перевірки, суд зазначає таке. 
Правове регулювання питань, пов`язаних із функціонуванням «куточка споживача», здійснюється відповідно до Порядку провадження торговельної діяльності та правил торговельного обслуговування на ринку споживчих товарів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 833 від 15.06.2006. Водночас, відповідно до положень ПК України, до повноважень контролюючих органів, зокрема органів ДПС, належить здійснення контролю виключно за дотриманням податкового та валютного законодавства, законодавства у сфері обігу підакцизних товарів, а також порядку проведення розрахункових операцій. Чинне законодавство України не наділяє посадових осіб контролюючих органів повноваженнями щодо перевірки дотримання суб`єктами господарювання правил торговельного обслуговування в частині інформування споживачів, у тому числі щодо наявності або належного оформлення «куточка споживача», а також не передбачає застосування такими органами штрафних (фінансових) санкцій за відповідні порушення. 
Закон не визначає обов`язку посадових осіб ДПС обов`язку перевіряти наявність чи стан «куточка споживача», а також фіксувати відповідні обставини під час здійснення перевірок. Таке питання належить до повноважень Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів. 
З огляду на викладене, питання щодо наявності чи відсутності «куточка споживача» не належить до предмета доказування у справі та немає значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі. 
Щодо аргументів позивача про те, що в матеріалах перевірки час проведення контрольно-розрахункової операції (КРО) та час початку перевірки (пред`явлення направлень) формально збігаються, суд зазначає таке. 
Відповідно до положень ПК України, зокрема статті 80, яка регламентує порядок проведення фактичних перевірок, не встановлено обов`язкового часового інтервалу між здійсненням контрольно-розрахункової операції та початком перевірки. 
Крім цього, контрольно-розрахункова операція за своєю суттю не є одномоментною дією, а становить собою сукупність послідовних дій (вибір товару/ послуги, проведення розрахунку, отримання розрахункового документа тощо), які відбуваються у певному проміжку часу, навіть якщо він є незначним. Тому фіксація у фіскальному чеку часу, зокрема 14:51:28, свідчить про завершення відповідної операції, тоді як зазначення в акті перевірки часу початку перевірки як 14:51 відображає загальний часовий інтервал (до хвилини), в межах якого такі дії відбувалися. 
Більше того, сам факт видачі фіскального чека підтверджує, що розрахункова операція проведена через реєстратор розрахункових операцій (РРО) та завершена, що, у свою чергу, об`єктивно зумовлює можливість негайного переходу посадових осіб контролюючого органу до наступного етапу - пред`явлення направлень та початку проведення перевірки. 
Отже, початок перевірки одразу після завершення контрольно-розрахункової операції є логічно послідовним, таким, що відповідає суті фактичної перевірки, та не суперечить вимогам чинного законодавства. Отже, формальний збіг години та хвилини не означає фактичної тотожності у часі вчинення відповідних дій та не свідчить про порушення процедури проведення перевірки. 
У зв`язку з цим, аргументи позивача у цій частині є необґрунтованими та безпідставними. 
Щодо аргументів позивача про джерела фінансування контрольно розрахункової операції, суд зазначає таке. 
Суд вважає, що з`ясування джерела фінансування контрольних розрахункових операцій жодним чином не впливає на кваліфікацію складу правопорушення, вчиненого платником податків, оскільки вирішальне значення у таких правовідносинах має саме встановлення факту порушення порядку проведення розрахункових операцій, а не обставини, пов`язані з технічними чи організаційними аспектами проведення контрольної розрахункової операції.
Суд у вимірі спірних відносин відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, викладені у постанові від 10.04.2025 у справі № 580/1158/23, у якій зазначено, що відсутність доказів вчинення перевіряючими таких контрольних розрахункових операцій за рахунок саме бюджетних коштів та дотримання порядку повернення придбаних у ході проведення контрольних закупівель товарів платнику самі по собі не спростовують встановлених в актах перевірок обставин вчинення позивачем порушень п. 1, п. 2 ст. 3 Закону №265/95-ВР». 
Отже, відсутність підтвердження джерел фінансування контрольно-розрахункової операції не спростовує встановлених під час перевірки фактів порушення та само по собі не може бути підставою для визнання протиправними дій контролюючого органу чи скасування прийнятого рішення.
Щодо аргументів позивача про надання посадовими особами контролюючого органу запитів про надання документів, суд зазначає таке. 
Аналіз запитів №1 від 22.08.2024 та запиту №2 від 22.08.2024 свідчить про те, що їх зміст є подібним. 
Разом з тим, суд не встановив законодавчих перешкод для подання таких запитів в проецсі проведення перевірки, які забезпечували реалізацію позивачем свого права надати необхідні документи. 
З показів свідків працівників ГУ ДПС у м. Києві, які проводили перевірку, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 повторний запит із подовженим строком виконання сформовано з урахуванням звернення представників суб`єкта господарювання, зокрема у зв`язку з необхідністю залучення бухгалтера для підготовки відповідних матеріалів. 
Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, інформації, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
При цьому, згідно з пунктом 85.2 статті 85 ПК України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. 
Правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій та програмних реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг визначає Закон №265/95-ВР. 
Пункт 12 статті згаданого Закону зобов`язує суб`єктів господарювання (як юридичних осіб, так і фізичних осіб-підприємців (за виключенням перелічених в абзаці 3 цієї норми осіб)) вести облік товарних запасів і у разі проведення перевірки надати документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження тих товарних запасів, які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті). При цьому до 01.01.2022 суб`єкт господарювання зобов`язаний був надати такі документи під час проведення перевірки, а після цієї дати такий обов`язок має бути виконаним саме на початок її проведення. Отже, первинні документи, що підтверджують облік та походження товарів, які перебувають у місці здійснення господарської діяльності, повинні бути доступними для пред`явлення і пред`явленими на початок проведення фактичної перевірки. 
Разом з тим документи, перелічені у Запитах №№1,2 мають характер додаткових матеріалів, які витребовуються контролюючим органом з метою повного та всебічного з`ясування обставин діяльності платника податків. 
Суд зауважує, що право контролюючого органу на витребування таких документів не підміняє та не скасовує обов`язку платника податків забезпечити надання первинних документів, що підтверджують облік та походження товарних запасів, на момент початку перевірки.
У зв`язку з цим, аргументи позивача у цій частині є необґрунтованими та безпідставними. 
З огляду на встановлені обставини у справі та докази, подані на їх обґрунтування, суд висновує, що оскаржені податкові повідомлення-рішення є правомірними.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд висновує, що у позові необхідно відмовити повністю.
V. Судові витрати
Відповідно до статті 139 КАС України у зв`язку із відмовою у позові повністю, підстави для розподілу судових витрат між сторонами відсутні.
Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 243, 244, 245 КАС України, суд
в и р і ш и в:
у позові фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління ДПС у м.Києві про визнання протиправними та скасування рішень відмовити повністю. 
Судові витрати між сторонами не розподіляються.
Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.
Повне рішення суду складене 16 квітня 2026 року.

Суддя Гулик Андрій Григорович