ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/175/26 Справа № 211/3220/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Свіягіна  І. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 квітня 2026 року м. Кривий Ріг

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Свіягіна І.М., 
при секретарі судового засідання    Ворони Б.А.,
за участю захисника — адвоката    Поліщук О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку апеляційну скаргу захисника — адвоката Поліщук О.С., яка діє в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , на постанову Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 жовтня 2025 року, якою
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 гривень (сімнадцять тисяч гривень 00 копійок), з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, стягнуто судовий збір
в с т а н о в и л а :
постановою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 жовтня 2025 року ОСОБА_1 визнано винною у тому, що вона 18.03.2025 року о 15 год. 55 хв. у Дніпропетровській області, м. Кривий Ріг, Довгинцівський район, вул. Дніпровське шосе, Е/0188, керувала транспортним засобом «Шевроле Авео», д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння (неприродна блідість, виражене тремтіння пальців рук, поведінка, що не відповідає обстановці).
Від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі водій відмовилася, чим порушила п. 2.5 Правил дорожнього руху України.
На зазначену постанову захисник — адвокат Поліщук О.С., яка діє в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та провадження у справі закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що відсутні підстави для зупинки транспортного засобу, не було жодного орієнтування, що саме цей транспортний засіб покинув місце ДТП, до якого, можливо, він міг бути причетний, не було жодного доказу, що перевозилися наркотичні засоби, а проводити поверхневу перевірку самостійно поліцейські не мали жодних підстав.
Зауважує, що зупинка транспортного засобу є незаконною, оскільки ОСОБА_1 рухалася з додержанням режиму обмеження швидкості, встановленого на цій ділянці дороги, не порушувала ПДР, що підтверджується відеозаписом з відеореєстратора «Xiaomi» (файл 0), а також відсутністю будь-яких протоколів чи постанов з боку працівників поліції.
Вказує, що поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинки транспортного засобу з детальним зазначенням підстави, визначеної законом. Звертає увагу також на безпідставність проведення поверхневого огляду ОСОБА_1 працівниками поліції, які зафіксовані на відеозаписах, за вказівкою поліцейського В. Гончара.
Зауважує, що суд першої інстанції не звернув уваги на заперечення щодо незаконних дій працівників поліції, формально послався на відсутність скарг на їхні дії. Разом з тим захисником подавався відповідний запит на ім`я командира ППП м. Кривий Ріг, на який надано відповідь, що стосовно ОСОБА_1 матеріалів про адміністративне правопорушення не складалося. При цьому матеріалами справи підтверджено, що поліцейський допускав висловлювання, які порушують честь і гідність особи, та застосовував фізичну силу.
Суд першої інстанції формально розглянув справу, не допитав особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, не вжив заходів для відкладення розгляду справи з метою забезпечення явки ОСОБА_1 до суду, що позбавило її права на захист як учасника справи, попри наявність клопотання про виклик свідка.
Окремої уваги потребують висловлювання поліцейських, які своїми діями спровокували те, що водій проявляла агресію та нецензурно висловлювалася. Суд першої інстанції в судовому засіданні не оглянув відеодокази, на яких зафіксована поведінка поліцейських, які силоміць утримували водійські двері та голосно погрожували.
Наголошує, що ОСОБА_1 надала згоду пройти медичний огляд та попросила поліцейських видати направлення до медичного закладу КЗ ПНД для проходження огляду у встановленому законодавством порядку, однак поліцейські ОСОБА_2 та В. Гончар такого направлення не надали, чим порушили встановлену процедуру.
Вказує, що у разі відмови особи проходити огляд на місці уповноважений працівник поліції зобов`язаний видати їй направлення та запропонувати пройти огляд на стан сп`яніння у визначеному закладі охорони здоров`я. Вказана процедура працівниками поліції дотримана не була.
Зазначає, що направлення було виписане через 5 хвилин після зупинки транспортного засобу, що ставить під сумнів належність та допустимість цього доказу, а в подальшому — і всіх інших похідних доказів.
На адресу апеляційного суду надійшло клопотання захисника — адвоката Поліщук О.С. про закриття провадження, яке обґрунтоване тим, що з моменту вчинення інкримінованого ОСОБА_1 правопорушення (тобто з 18.03.2025 року) минуло понад один рік, а строк накладення адміністративного стягнення закінчився. Закінчення строків, передбачених ст. 38 КУпАП, є безумовною підставою для закриття справи.
Вказує, що ч. 7 ст. 247 КУпАП не містить положень про наявність у суду повноважень щодо встановлення обставин вчинення адміністративного правопорушення, наявності вини особи у його вчиненні у разі закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.
ОСОБА_1 у судове засідання апеляційної інстанції не прибула, при цьому належним чином повідомлена про день, час і місце апеляційного розгляду даної справи.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 294 КУпАП України апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду.
До цього ж, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватися від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати наданих процесуальним законом заходів для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 року ЄСПЛ у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється залежно від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 зазначеної Конвенції (§§ 66–69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).
Частиною 6 ст. 294 КУпАП встановлено, що неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи.
За таких обставин, керуючись ст. 268 КУпАП України, суд апеляційної інстанції вважає можливим розглянути цю справу за відсутності ОСОБА_1 на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи, та за участю захисника — адвоката Поліщук О.С.
Заслухавши захисника — адвоката Поліщук О.С., яка підтримала доводи апеляційної скарги, вивчивши, перевіривши та оцінивши матеріали адміністративної справи, обміркувавши наведені доводи захисту, викладені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з огляду на таке.
За змістом ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП України завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення.
Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
При розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясовувати питання: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Також при розгляді справ про адміністративні правопорушення необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247, 280 КУпАП України, а зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 цього Кодексу. У ній, зокрема, потрібно наводити докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначати мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно з приписами ст. 8 КУпАП України особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону.
Згідно з положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV рішення ЄСПЛ є джерелом права в Україні.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та правових позицій, викладених у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» (заява № 22150/02, параграф 2), у якому відображений принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним тільки тоді, коли зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.
Ці вимоги закону при розгляді суддею місцевого суду адміністративної справи щодо ОСОБА_1 належно виконані.
Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за ознакою керування транспортним засобом з ознаками наркотичного сп`яніння та відмови від проходження відповідного огляду.
Відповідно до п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність передбачена за керування транспортними засобами особами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває у стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Отже, доказуванню в даному випадку підлягає факт керування транспортним засобом, виявлення ознак сп`яніння та факт відмови водія від проходження огляду на вимогу поліцейського.
Твердження сторони захисту про те, що зі спливом строків, передбачених ст. 38 КУпАП, суд не має права встановлювати наявність або відсутність вини особи та досліджувати докази, є хибними.
Так, статтею 38 КУпАП передбачено строки накладення адміністративного стягнення, тобто суд переходить до цієї стадії лише після дослідження доказів та встановлення наявності вини особи в інкримінованому адміністративному правопорушенні. Законом передбачено саме сплив строків накладення стягнення, тобто етапу, якому обов`язково передує встановлення фактичних обставин та наявності вини особи.
При цьому нормами КУпАП не передбачено спливу строків адміністративної відповідальності, для якої, за аналогією з кримінальним законом, відсутній обов`язок встановлення фактичних обставин правопорушення.
Отже, для закриття провадження у зв`язку зі спливом строків накладення адміністративного стягнення, на переконання апеляційного суду, обов`язковим є попереднє встановлення фактичних обставин, тобто дослідження доказів та встановлення вини особи.
Судом першої інстанції встановлено, що факт вчинення адміністративного правопорушення та винність ОСОБА_1 у його вчиненні підтверджуються: протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 275039 від 18.03.2025 року; направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, від 18.03.2025 року; рапортом; відеозаписом; поясненнями свідків у судовому засіданні та іншими матеріалами.
Досліджені матеріали справи є належними та допустимими доказами, якими беззаперечно підтверджено наявність обов`язкових ознак інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, зокрема факт керування нею транспортним засобом, що, між іншим, не заперечується стороною захисту, та відмова від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння.
Так, дослідженими матеріалами встановлено факт руху транспортного засобу «Шевроле Авео», д.н.з. НОМЕР_1 , після зупинки якого виявлено, що керування здійснювала саме ОСОБА_1 . Під час спілкування з водієм виявлені ознаки наркотичного сп`яніння, у зв`язку з чим запропоновано пройти огляд на місці зупинки транспортного засобу, на що остання відповіла відмовою, посилаючись на те, що поспішала.
Поліцейським роз`яснено, що проходження огляду є обов`язком водія, а за відмову від проходження огляду передбачена адміністративна відповідальність, однак ОСОБА_1 не погодилася пройти відповідний огляд.
Апеляційний суд вважає відеозапис поліцейських належним та допустимим доказом, який беззаперечно підтверджує обставини, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення; на відеозаписі логічно та послідовно зафіксовано весь перебіг подій, що стосується саме адміністративного правопорушення, підстав для сумніву в його достовірності у апеляційного суду не виникає.
У апеляційного суду не виникає сумнівів у достовірності зафіксованих фактичних обставин; відеозапис поліцейських є належним та допустимим доказом, є додатком до протоколу та, відповідно до ч. 3 ст. 266 КУпАП, матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про порушення порядку проведення огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 , оскільки відповідно до вимог ст. 266 КУпАП та Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 11 листопада 2015 року працівником поліції запропоновано пройти огляд у закладі охорони здоров`я, однак ОСОБА_1 зазначила, що згодна пройти його, але не зараз, оскільки дуже поспішає, при цьому вказувала різні підстави, з яких вона не могла пройти огляд.
На неодноразові вимоги ОСОБА_1 не погоджувалася проїхати до закладу охорони здоров`я та поводилася грубо і зухвало. Усі дії ОСОБА_1 свідчили про небажання проходити огляд на стан наркотичного сп`яніння, а тому працівниками поліції обґрунтовано розцінено її поведінку як відмову від проходження огляду на стан сп`яніння.
Отже, у діях ОСОБА_1 беззаперечно вбачаються порушення вимог п. 2.5 ПДР України, тобто вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП.
Твердження захисника щодо ненадання направлення особисто ОСОБА_1 є неспроможними, оскільки з поведінки останньої вбачається, що вона не мала наміру їхати до медичного закладу для проведення огляду, її позиція була однозначною, а тому вручення їй направлення не могло вплинути на її волевиявлення. Крім того, огляд у закладі охорони здоров`я та складення висновку за його результатами проводяться в присутності поліцейського, отже ненадання направлення водієві особисто в руки не свідчить про порушення порядку проведення огляду та не виключає факт небажання ОСОБА_1 проходити відповідний огляд.
За цих же підстав доводи захисника про складання направлення через 5 хвилин після зупинки транспортного засобу не свідчать про порушення порядку проведення огляду, оскільки після зупинки автомобіля та початку спілкування з ОСОБА_1 у останньої виявлено ознаки наркотичного сп`яніння, а тому незалежно від її рішення щодо проходження огляду поліцейським повинно було бути складено відповідне направлення, отже поліцейський діяв відповідно до вимог Інструкції.
Водночас твердження сторони захисту про незаконні дії працівників поліції, порушення честі та гідності ОСОБА_1 не можуть жодним чином впливати на доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого адміністративного правопорушення, оскільки в її діях наявні всі обов`язкові ознаки такого правопорушення, зокрема факт керування транспортним засобом, факт виявлення ознак сп`яніння, що не заперечується самою ОСОБА_1 , та факт відмови від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння.
Разом з тим апеляційний суд зауважує, що незаконні дії, на які посилається захисник, не є предметом розгляду даного провадження, як на це обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції; ОСОБА_1 не оскаржила дії працівників поліції та не звернулася на гарячу лінію «102» на місці зупинки та складання матеріалів про адміністративне правопорушення.
А тому посилання під час судового розгляду на незаконність дій працівників поліції є обраним способом захисту ОСОБА_1 та не нівелює її вину.
Разом з тим, перевіряючи доводи сторони захисту, апеляційний суд не встановив ознак провокації або спонукання з боку працівників поліції; останні діяли в межах наданих їм повноважень та відповідно до своїх службових обов`язків, перевищення яких під час дослідження відеозапису не встановлено.
Утримування дверей автомобіля не може вважатися протиправними діями поліцейських, оскільки такі дії були зумовлені конкретною ситуацією та поведінкою ОСОБА_1 , яка, як убачається з матеріалів справи, поводилася агресивно. Будь-якої шкоди, на переконання апеляційного суду, працівниками поліції не спричинено.
Протокол про адміністративне правопорушення відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, а оформлення матеріалів справи не містить порушень, які б давали суду підстави для визнання доказів недопустимими або неналежними.
Апеляційний суд також враховує, що у своєму рішенні від 29 червня 2007 року у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom, заяви № 15809/02 та № 25624/02) ЄСПЛ наголосив, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та користуватися ними, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі».
У процесі доказування вини доцільно керуватися принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням до первісного визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282).
Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого сумніву у винуватості особи є підставою для її виправдання.
Отже, на підставі сукупності доказів поза розумним сумнівом встановлено, що ОСОБА_1 керувала транспортним засобом з ознаками наркотичного сп`яніння та відмовилася від проходження огляду на вимогу поліцейського, що є обов`язковими складовими інкримінованого їй адміністративного правопорушення.
Не можуть бути задоволені й доводи апеляційної скарги про безпідставність зупинки транспортного засобу з огляду на таке.
Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» комендантська година — це заборона перебування у певний період доби на вулицях та в інших громадських місцях без спеціально виданих перепусток і посвідчень.
Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України «Про Національну поліцію» під час дії воєнного стану поліція діє згідно із призначенням та специфікою діяльності з урахуванням обмежень прав і свобод громадян, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, що визначаються відповідно до Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого неодноразово продовжувалась та діяла на момент зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII, в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, як перевірка у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, документів у осіб, а в разі потреби — огляд речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян, за винятком обмежень, встановлених Конституцією України. 
Відповідно до Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 року № 1456, правовою основою таких заходів є Конституція України, Кримінальний процесуальний кодекс України, Кодекс України про адміністративні правопорушення, закони України «Про основи національного спротиву», «Про правовий режим воєнного стану», «Про оборону України», «Про національну безпеку України», «Про Національну поліцію», «Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України», указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях», затверджений Верховною Радою України, та інші нормативно-правові акти. 
Отже, перевірка документів у осіб здійснюється після введення воєнного стану в межах території та у строки, зазначені в Указі Президента України про введення воєнного стану. 
На підставі викладеного апеляційний суд зазначає, що інспектор поліції діяв у межах наданих йому повноважень під час дії воєнного стану, крім того, поведінка водія на дорозі привернула увагу працівників поліції, а тому підстави для зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 є законними та не спростовують наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Більш того, після зупинки транспортного засобу поліцейським одразу було зазначено, що автомобіль має ознаки ДТП та зупинений для перевірки причетності до дорожньо-транспортної пригоди, на що ОСОБА_1 повідомила, що автомобіль їй не належить, а використовується нею на умовах оренди. 
Твердження захисника про порушення права на захист ОСОБА_1 , зокрема у зв`язку з недопитом її та свідків, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 була обізнана про розгляд справи, а захист її прав та інтересів здійснювала адвокат Поліщук О.С., отже вона не була позбавлена можливості прибути у судове засідання для надання пояснень, подати письмові пояснення або викласти свою позицію через захисника, чим остання і скористалася. 
Крім того, судом першої інстанції у судовому засіданні допитано свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які підтвердили обставини, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому в апеляційній скарзі захисник не зазначає, яких саме свідків не було допитано та яке значення їх показання можуть мати для встановлення обставин справи. З огляду на викладене апеляційний суд не вбачає порушення права на захист ОСОБА_1 . 
На підставі викладеного апеляційний суд не встановив порушень порядку проходження огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 відповідно до ст. 266 КУпАП та Інструкції від 11 листопада 2015 року. 
Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, при цьому інших доводів щодо відсутності вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого їй адміністративного правопорушення апеляційному суду не надано. 
Інші доводи апеляційної скарги не вказують на істотні порушення, які могли б вплинути на правильність та обґрунтованість постановленого судового рішення і є безумовною підставою для його скасування, а також не спростовують висновків суду про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП. 
У зв`язку з тим, що постанова суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, положення ст. 38 КУпАП щодо закриття провадження у зв`язку зі спливом строку притягнення до адміністративної відповідальності застосуванню не підлягають. Адміністративне стягнення накладено в межах строку, передбаченого ст. 38 КУпАП. 
Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника адвоката Поліщук О.С., апеляційний суд доходить висновку, що постанова суду першої інстанції ухвалена з дотриманням вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280, 283 КУпАП, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
апеляційну скаргу захисника — адвоката Поліщук О.С., діючої в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Постанову Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 жовтня 2025 року, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського 
апеляційного суду       Ірина СВІЯГІНА