ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року

м. Київ

cправа № 917/1174/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І. С. - головуючого, Зуєва В. А., Міщенка І. С.,
секретар судового засідання - Корнієнко О. В., 
за участю представників:
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Оптимум-Нет» - Миронова О. А.,
Кременчуцької міської ради 
Кременчуцького району Полтавської області - Шинкаренко Н. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимум-Нет»
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 (у складі колегії суддів: Шутенко І. А. (головуючий), Гребенюк Н. В., Слободін М. М.)
та рішення Господарського суду Полтавської області від 30.10.2025 (суддя Погрібна С. В.)
у справі № 917/1174/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимум-Нет»
до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області
про визнання протиправним та скасування рішення, визнання договору укладеним,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Оптимум-Нет» (далі - ТОВ «Оптимум-Нет») звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовом до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, в якому просило суд:
- визнати протиправним та скасувати пункт 18 рішення Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 25.04.2025 наступного змісту: «Виключити на доопрацювання питання передачі ТОВ «Оптимум-Нет» в оренду терміном на тридцять років земельної ділянки площею 28 905,00 кв. м, (кадастровий номер 5310436100:08:001:0202) для експлуатації та обслуговування яхт-клубу (код виду цільового призначення земельної ділянки розділ 10 підрозділ 10.08) по вул. Богдана Хмельницького, 7-А в м. Кременчуці»;
- визнати укладеним з моменту набрання чинності рішення суду запропонований позивачем договір оренди землі у редакції, наведеній у позовній заяві.
В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що Кременчуцька міська рада ухиляється від належного оформлення права користування спірною земельною ділянкою, на якій розташовано нерухоме майно позивача.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 30.10.2025 у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 рішення Господарського суду Полтавської області від 30.10.2025 змінено, викладено його мотивувальну частину у редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Господарського суду Полтавської області від 30.10.2025 залишено без змін.
Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, у лютому 2026 року ТОВ «Оптимум-Нет» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просить постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 та рішення Господарського суду Полтавської області від 30.10.2025 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.02.2026 у справі № 917/1174/25 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Оптимум-Нет» на постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 та рішення Господарського суду Полтавської області від 30.10.2025 з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 ГПК України; касаційну скаргу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 01.04.2026.
Кременчуцька міська рада у відзиві на касаційну скаргу посилається на необґрунтованість доводів, наведених у касаційній скарзі, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 10.06.2021 за актом приймання передачі нерухомого майна ОСОБА_1 передав ТОВ «Оптимум-Нет» об`єкт нерухомого майна - яхт клуб загальною площею 1 276,9 кв. м, який розташований за адресою: вул. Богдана Хмельницького, 7-А, м. Кременчук, Полтавська область.
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 06.07.2021 за ТОВ «Оптимум-Нет» зареєстровано право приватної власності на зазначений об`єкт нерухомого майна. 
Вказаний об`єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 5310436100:08:001:0202 площею 2,8905 га, яка відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку належить до земель водного фонду, вид цільового призначення 10.08 для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей; форма власності земельної ділянки з кадастровим номером 5310436100:08:001:0202 - комунальна; дата державної реєстрації 25.02.2016; власником є територіальна громада міста Кременчука в особі Кременчуцької міської ради Полтавської області.
Станом на момент реєстрації за ТОВ «Оптимум-Нет» права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна право користування земельною ділянкою з кадастровим номером 5310436100:08:001:0202 оформлене не було.
04.03.2025 ТОВ «Оптимум-Нет» звернулось до Кременчуцької міської ради з клопотанням про надання в оренду земельної ділянки площею 28 905 кв. м, кадастровий номер 5310436100:08:001:01202 строком на 30 років. 
Рішенням Кременчуцької міської ради від 25.04.2025 «Про надання, вилучення та оформлення земельних ділянок в оренду» вирішено виключити на доопрацювання питання передачі ТОВ «Оптимум-Нет» в оренду терміном на 30 років земельної ділянки 28 905 кв. м з кадастровим номером 5310436100:08:001:0202 для експлуатації та обслуговування яхт-клубу по вул. Богдана Хмельницького, 7-А в м. Кременчуці (пункт 18).
06.05.2025 ТОВ «Оптимум-Нет» звернулось до Кременчуцької міської ради з пропозицією щодо укладення договору оренди землі, до якої додало проєкт договору оренди землі (який, на думку позивача, відповідає Типовому договору оренди землі, затвердженому постановою Кабінетом Міністрів України від 03.03.2004 № 220; розрахунок розміру орендної плати; акти приймання передачі земельної ділянки від 06.05.2025.
У відповідь на зазначену пропозицію, Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради листом від 27.05.2025 № 01-49/9618 повідомив ТОВ «Оптимум-Нет» про відсутність відповідного рішення Кременчуцької міської ради щодо передачі ТОВ «Оптимум-Нет» земельної ділянки з кадастровим номером 5310436100:08:001:0202, що виключає можливість укладення договору оренди відповідної земельної ділянка, а тому повернув проєкт договору оренди землі без підписання. 
Зазначені обставини стали підставою для звернення ТОВ «Оптимум-Нет» до суду з відповідними позовними вимогами.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, дослідивши наявні у матеріалах справи докази та надавши їх правову оцінку, встановив, що позивачем було дотримано процедуру повідомлення орендодавця про намір укласти договір оренди землі, та дійшов висновку про передчасність заявлених позивачем позовних вимог з огляду на відсутність рішення міської ради про відмову у передачі в оренду позивачу земельної ділянки та укладенні відповідного договору. 
Переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції змінив рішення суду першої інстанції, виклавши його мотивувальну частину в редакції своєї постанови. Отже, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, дослідивши надані сторонами докази, не встановив факт дотримання ТОВ «Оптимум-Нет» порядку повідомлення Кременчуцької міської ради про намір укласти договір оренди землі. При цьому, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позовна вимога про визнання протиправним та скасування пункту 18 рішення Кременчуцької міської ради від 25.04.2025 не є ефективним способом захисту, оскільки задоволення такої вимоги не призведе до укладення договору оренди землі, що є самостійною підставою для відмови у її задоволенні. Крім того, з огляду на відсутність доказів прийняття міською радою рішення про вирішення питання щодо передачі ТОВ «Оптимум-Нет» в користування (оренду) земельної ділянки та ухилення від укладення договору оренди, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем порушення його прав міською радою, що також є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання укладеним з моменту набрання чинності рішення суду договору оренди землі у редакції, наведеній у позовній заяві.
ТОВ «Оптимум-Нет», у поданій касаційній скарзі, на обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, послалось на порушення судом апеляційної інстанції положень частини 3 статті 13, частини 1 статті 74, частини 1 статті 75, частини 1 статті 79 ГПК України та на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування принципів змагальності сторін та оцінки доказів, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.
Також, у поданій касаційній скарзі ТОВ «Оптимум-Нет» зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах статей 116, 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), частини 2 статті 16 Закону України «Про оренду землі» у взаємному зв`язку з нормами статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статі 187 Господарського кодексу України, статті 648, частини 1 статті 649 ЦК України, статей 3, 8, 19, 41 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод («Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження»), статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод («Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном») щодо наявності рішення органу місцевого самоврядування як обов`язкової умови укладення договору оренди земельної ділянки в контексті недобросовісності відповідного органу, який протиправно ухиляється від ухвалення необхідного рішення, що є підставою для подання касаційної скарги відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України.
Крім того, ТОВ «Оптимум-Нет» підставою касаційного оскарження судового рішення у справі, що розглядається, зазначає пункт 4 частини 2 статті 287 ГПК України з огляду на наявність підстави, передбаченої пунктом 1 частини 3 статті 310 цього Кодексу, а саме: суд не дослідив зібрані у справі докази.
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд, розглянувши касаційну скаргу ТОВ «Оптимум-Нет» у межах її доводів та вимог, виходить із такого.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (такі висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 та постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17, від 05.03.2025 у справі № 916/2121/24).
Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18, постанови Верховного Суду від 15.08.2023 у справі № 906/1175/18, від 22.02.2022 у справі № 910/2330/21, від 06.09.2022 у справі № 910/9228/21, від 29.11.2022 у справі № 910/745/20, від 01.07.2021 у справі № 910/7029/20, від 01.09.2020 у справі № 910/14065/18).
Верховний Суд неодноразово зауважував, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2020 у справі № 916/3146/17, від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц, постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17, від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20 та від 22.03.2023 у справі № 509/5080/18).
Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини 1, 2 статті 5 ГПК України).
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 09.02.2021 у справі № 381/622/17, від 02 .02.2021 у справі № 925/642/19).
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19).
За приписами частини 11 статті 120 ЗК України, якщо об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності, що не перебуває у користуванні, набувач такого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування із заявою про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118, 123 або 128 цього Кодексу. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, зобов`язаний передати земельну ділянку у власність або користування набувачу в порядку, встановленому цим Кодексом. Пропущення строку подання заяви, зазначеного в абзаці першому цієї частини, не може бути підставою для відмови набувачу (власнику) такого об`єкта у передачі йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт.
Частиною 1 статті 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
За змістом статті 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Рішення зазначених органів приймається на підставі: проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) та/або надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; технічних документацій із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок у разі поділу та/або об`єднання земельних ділянок.
Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.
У справі, що розглядається, судом апеляційної інстанції встановлено, що спірна земельна ділянка зареєстрована у Державному земельному кадастрі.
Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення заяви без розгляду можуть бути оскаржені до суду (частина 16 статті 123 ЗК України).
Статтею 16 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому ЗК України, або за результатами земельних торгів.
Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання регулювання земельних відносин (підпункт 34 частини 11 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування»).
Відповідно до частини 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
З наведеного вбачається, що передача земельної ділянки комунальної власності в оренду здійснюється на підставі рішення органу місцевого самоврядування шляхом укладення відповідного договору оренди. Тобто прийняття уповноваженим органом місцевого самоврядування рішення про передачу в користування (оренду) земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, є необхідною умовою для передачі такої земельної ділянки в оренду (подібні висновки, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 32/563, у постановах Верховного Суду від 19.02.2025 у справі № 904/1012/24, від 26.10.2021 у справі № 922/3990/19, від 11.08.2021 у справі № 922/443/20).
Як встановлено судом апеляційної інстанції у справі, що розглядається, Кременчуцька міська рада, розглянувши, зокрема, клопотання ТОВ «Оптимум-Нет» від 04.03.2025 про надання в оренду земельної ділянки, в межах свої повноважень вирішила виключити на доопрацювання питання передачі ТОВ «Оптимум-Нет» в оренду терміном на 30 років земельної ділянки 28 905 кв. м з кадастровим номером 5310436100:08:001:0202 для експлуатації та обслуговування яхт-клубу по вул. Богдана Хмельницького, 7-А в м. Кременчуці (пункт 18 рішення від 25.04.2025).
При цьому, судом апеляційної інстанції установлено, що рішення про відмову у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання ТОВ «Оптимум-Нет» від 04.03.2025 без розгляду Кременчуцькою міською радою не приймалось.
З огляду на встановлені обставини, а також ураховуючи те, що мета пред`явленого ТОВ «Оптимум-Нет» позову спрямована на оформлення права користування спірною земельною ділянкою, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовна вимога про визнання протиправним та скасування пункту 18 рішення Кременчуцької міської ради від 25.04.2025 не є ефективним способом захисту, оскільки задоволення такої вимоги не призведе до оформлення права користування спірною земельною ділянкою - укладення договору оренди землі, що є самостійною підставою для відмови у задоволені зазначеної позовної вимоги.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначив про необґрунтованість доводів позивача щодо безпідставного залишання міською радою клопотання ТОВ «Оптимум-Нет» без розгляду (направлення на доопрацювання), оскільки останнім було подано повний перелік документів необхідний для оформлення права користування земельною ділянкою, з підстав недоведеності позивачем подання ним при звернення до міської ради з клопотанням від 04.03.2025 необхідного обсягу таких документів та їх змісту.
Також, судом апеляційної інстанції установлено, що Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради у відповідь на пропозицію позивача від 06.05.2025 щодо укладення поговору оренди, листом від 27.05.2025 повідомив останнього про відсутність правових підстав для укладення такого договору у зв`язку з відсутністю відповідного рішення Кременчуцької міської ради.
Доказів того, що після звернення позивача до міської ради із зазначеною пропозицією таке питання було винесене на розгляд міської ради, за результатами якого було прийняте відповідне рішення, ТОВ «Оптимум-Нет» не надано.
Отже, ураховуючи предмет та підстави позовних вимог, обставини недоведення позивачем дотримання ним порядку повідомлення міської ради про намір укласти договір оренди землі, а також обставини відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування щодо вирішення питання про передачу в користування (оренду) спірної земельної ділянки та недоведення позивачем обставин ухилення відповідача від укладення договору оренди землі, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виснував про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання укладеним з моменту набрання чинності рішення суду договору оренди землі у редакції, наведеній у позовній заяві, у зв`язку з відсутність порушеного або оспорюваного права, що є самостійною підставою для відмови у позові. 
Водночас, суд апеляційної інстанції правомірно зауважив про безпідставність доводів позивача про те, що Кременчуцька міська рада з 2017 року ухиляється від укладення договору оренди землі, оскільки право власності на об`єкт нерухомості, розташований на спірній земельній ділянці, ТОВ «Оптимум-Нет» набуло 06.07.2021, а звернулось до Кременчуцької міської ради з заявою про намір оформити право користування спірною земельною ділянкою, на якій розташований цей об`єкт, лише 04.03.2025.
За наведених вище обставин суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зі змісту зазначеної норми права випливає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Отже, для касаційного перегляду судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається. Тобто застосування правового висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду, залежить від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі за результатом оцінки поданих сторонами доказів. При цьому встановлені судом фактичні обставини у кожній справі можуть бути різними.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
ТОВ «Оптимум-Нет», обґрунтовуючи у поданій касаційній скарзі наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, послалось на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18 щодо дотримання принципів змагальності сторін та оцінки доказів.
Разом з тим, суд касаційної інстанції зауважує, що наведені скаржницею висновки Верховного Суду у зазначених вище справах носять загальний характер, а зміст оскаржуваного судового рішення у справі, що розглядається, не свідчить про його невідповідність правовим висновкам, викладеним у наведених вище постановах. Оцінка доказів у наведених справах здійснена судом з урахуванням обставин кожної справи та сукупності наданих сторонами доказів.
Зважаючи на викладене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження.
Також, підставою касаційного оскарження судового рішення у справі № 917/1174/25, що розглядається, ТОВ «Оптимум-Нет» зазначає пункт 3 частини 2 статті 287 ГПК України.
Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
У поданій касаційній скарзі ТОВ «Оптимум-Нет» зазначає про необхідність формування висновку Верховного Суду щодо застосування статей 116, 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), частини 2 статті 16 Закону України «Про оренду землі» у взаємному зв`язку з нормами статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статі 187 Господарського кодексу України, статті 648, частини 1 статті 649 ЦК України, статей 3, 8, 19, 41 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод («Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження»), статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод («Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном») щодо наявності рішення органу місцевого самоврядування як обов`язкової умови укладення договору оренди земельної ділянки в контексті недобросовісності відповідного органу, який протиправно ухиляється від ухвалення необхідного рішення.
При цьому, ТОВ «Оптимум-Нет» вважає правильним наступний висновок: «У випадку, коли йдеться про укладення обов`язкового договору оренди земельної ділянки, зокрема, земельної ділянки, на якій розташоване зареєстроване у встановленому порядку нерухоме майно (будівлі чи/та споруди) фізичної або юридичної особи, власник об`єкту нерухомого майна звернувся у встановленому порядку до відповідного (уповноваженого) органу місцевого самоврядування із заявою на отримання рішення органу місцевого самоврядування про передачу відповідної земельної ділянки в оренду, а орган місцевого самоврядування ухилився від прийняття рішення по суті звернення, після чого власник нерухомого майна направив органу місцевого самоврядування проєкт договору оренди землі для підписання, належним та ефективним способом захисту прав власника нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, є визнання судом укладеним договору оренди земельної ділянки з викладенням його змісту в судовому рішенні.».
Разом з тим, як вже зазначалось вище, положеннями земельного законодавства встановлено, що передача земельної ділянки комунальної власності в оренду здійснюється на підставі рішення органу місцевого самоврядування шляхом укладення відповідного договору оренди. Тобто прийняття уповноваженим органом місцевого самоврядування рішення про передачу в користування (оренду) земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, є необхідною умовою для передачі такої земельної ділянки в оренду.
Подібні висновки, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 32/563, у постановах Верховного Суду від 19.02.2025 у справі № 904/1012/24, від 26.10.2021 у справі № 922/3990/19, від 11.08.2021 у справі № 922/443/20.
Вирішуючи спір у справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції, встановивши недоведеність позивачем дотримання ним порядку повідомлення Кременчуцької міської ради про намір укласти договір оренди землі, а також відсутність відповідного рішення Кременчуцької міської ради щодо вирішення питання про передачу в користування (оренду) позивачу спірної земельної ділянки та недоведення позивачем обставин ухилення міською радою від укладення договору оренди, з огляду на предмет та підстави позову, дійшов висновку про відсутність порушених прав та інтересів позивача та відповідно про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання укладеним договору оренду землі у редакції, наведеній у позовній заяві.
Висновок, який вважає за необхідне зробити позивач, не ґрунтується на встановлених судом апеляційної інстанції обставинах.
За таких обставин, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для формування зазначеного скаржником висновку Верховного Суду з наведеного ним у касаційній скарзі питання.
Отже, наведена ТОВ «Оптимум-Нет» підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження. 
Крім того, підставою касаційного оскарження судового рішення у справі, що розглядається, ТОВ «Оптимум-Нет» зазначає пункт 4 частини 2 статті 287 ГПК України.
Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судового рішення, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 ГПК України.
Так, на обґрунтовування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України, ТОВ «Оптимум-Нет» посилається на те, що суд апеляційної інстанції не дослідив докази (пункт 1 частини 3 статті 310 ГПК України), а саме: витяг з рішення Кременчуцької міської ради від 13.06.2017 щодо заяви ТОВ «Яхт-клуб «Посейдон», витяг з рішення Кременчуцької міської ради від 11.03.2021 щодо заяви ОСОБА_1 , витяг з рішення Кременчуцької міської ради від 25.04.2025.
Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього кодексу.
За таких обставин недостатніми є доводи скаржника про неповне дослідження судом апеляційної інстанції зібраних у справі доказів у випадку непідтвердження підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України. 
Разом з цим, суд касаційної інстанції зауважує, що посилання скаржника на те, що суд апеляційної інстанції не дослідив докази щодо зловживання відповідачем з 2017 року правом інших осіб (попередніх власників об`єкту нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці на укладення договору оренди землі, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, скаржник (ТОВ «Оптимум-Нет») не наділений повноваженнями представляти інтереси таких осіб у суді, вважаючи їх права порушеними.
Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час розгляду.
Верховний Суд також зазначає, що інші доводи ТОВ «Оптимум-Нет», викладені у касаційній скарзі, фактично спрямовані на спонукання Суду до переоцінки вже оцінених судом апеляційної інстанції доказів та встановлення нових обставин справи, що відповідно до статті 300 ГПК України, виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Наведене у сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції, розглянувши касаційну скаргу ТОВ «Оптимум-Нет» в межах її доводів та вимог, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції - без змін.
Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимум-Нет» залишити без задоволення.
2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 у справі № 917/1174/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя І. С. Берднік
Судді: В. А. Зуєв
І. С. Міщенко