Справа № 157/2253/25 	Головуючий у 1 інстанції: Гамула Б. С. 	
Провадження № 22-ц/802/368/26  	  Доповідач: Здрилюк  О. І.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Здрилюк О. І.,
суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К., 

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» на заочне рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 08 січня 2026 року, 

В С Т А Н О В И В :
У грудні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» звернулося до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовує тим, що 04 лютого 2024 року між Товариством і ОСОБА_1 було укладено договір № 488768-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний одноразовим ідентифікатором в якості аналогу власноручного підпису позичальника у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».
ТОВ «Бізнес Позика» надало відповідачу грошові кошти у розмірі 5 000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором та Правилами про надання грошових коштів у кредит.
Товариство перерахувало грошові кошти на банківську картку позичальника № НОМЕР_1 , зазначену ним при заповненні анкетних даних в особистому кабінеті, що підтверджується довідкою про видачу коштів.
Умовами договору сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить розмір процентів за кожен день користування кредитом, який нараховується на залишок заборгованості по кредиту, наявний на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно графіка платежів. 
Відповідач зареєструвався на веб-сайті позичальника в мережі Інтернет, для чого пройшов ідентифікацію та верифікацію особи (заповнив анкету-заяву із зазначенням ПІБ, даних паспорта, РНОКПП, місця проживання, місця реєстрації, зазначив реквізити картки для отримання кредиту), підтвердив номер мобільного телефону, ознайомився з умовами надання кредиту, умовами Кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, здійснив акцептування Кредитного договору шляхом надсилання електронного повідомлення, підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Ці правила є публічною пропозицією (офертою) на укладення договору кредиту та визначають порядок та умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.
Таким чином, між кредитором і відповідачем було укладено кредитний договір в електронній формі, що прирівнюється до письмової форми договору з усіма наслідками невиконання зобов`язань за договором.
Відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів, у результаті чого станом на 01.12.2025 розмір заборгованості становить 16 120,72 грн, з яких 5 000 грн – заборгованість по тілу кредиту, 10 370,72 грн – заборгованість по процентах, 750 грн – заборгованість по комісії, які позивач просив стягнути із відповідача та відшкодувати судові витрати.
Заочним рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 08 січня 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» заборгованість за договором № 488768-КС-001 про надання кредиту від 04 лютого 2024 року в сумі 10 600 грн та 1 592,73 грн судового збору.
У решті позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення в частині відмови у позові та ухвалити нове судове рішення – про стягнення заборгованості у заявленому позивачем розмірі 16 120,72 грн.
Відзив на апеляційну скаргу відповідач не подав.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи проведено без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 5 ст. 268, ст. 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити, а рішення суду в частині відмови у стягненні комісії скасувати з таких підстав. 
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що умова кредитного договору про сплату комісії є нікчемною, у зв`язку з чим вимога про сплату комісії у розмірі 750 грн не підлягає до задоволення. Частково стягуючи проценти за користування кредитом, суд дійшов висновку про необхідність застосування ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», згідно з якою максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 %, у зв`язку із чим провів перерахунок розміру процентів за користування кредитом.
Колегія суддів доходить висновку, що відмовляючи у стягненні комісії, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про нікчемність цієї угоди у кредитному договорі.
Заочне рішення суду в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту позивачем не оскаржується, а тому апеляційним судом і не переглядається.
Згідно зі статтями 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. 
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України).
За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини 1 статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище наведеного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладення в електронному вигляді через інформаційно-телекомунікаційну систему позичальника можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Згідно зі статтею 64 ЦПК України докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з матеріалами справи, 04 лютого 2024 року між ТОВ «Бізнес Позика» і ОСОБА_1 було укладено договір № 488768-КС-001 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма) на засадах строковості, поворотності, платності,, який підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-5173 (а.с.20-24/зворот/).
Відповідачем підписано договір, у якому сторонами було погоджено всі істотні умови кредитування, зокрема: тип кредиту, строк кредитування, спосіб та строк надання кредиту, процентна ставка, комісія, загальні витрати за кредитом, тощо.
Отже, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору.
Умови договору № 488768-КС-001 про надання кредиту:
- сума кредиту – 5 000 грн /п. 2.1../;
- строк, на який надається кредит: 16 тижнів /п. 2.3./; 
- стандартна процентна ставка за кредитом: в день 2,00000000, фіксована; знижена процентна ставка за кредитом: в день 1,15514127, фіксована /п. 2.4./; 
- комісія за надання кредиту 750,00 грн /п. 2.5./; 
- загальний розмір наданого кредиту 5 000,00 грн /п. 2.6./; 
- строк дії договору – до 26.05.2024 /п. 2.7./; 
- орієнтовна загальна вартість наданого кредиту: 10 480,00 грн /п. 2.8./;
- загальні витрати за кредитом – 5 480,00 грн /п. 2.9./; 
- орієнтовна реальна річна процентна ставка: 11 956,93 % /п. 2.10./; 
- денна процентна ставка: 0,97 % /п. 2.11/; 
- дата видачі кредиту 04.02.2024 /п. 2.12./; 
- дата повернення кредиту 26.05.2024 /п. 2.13./.
Пунктом 3.2. кредитного договору визначено порядок нарахування процентів за користування кредитом, а саме що протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом нараховується за ставкою, вказаною у п. 2.4 Договору на залишок заборгованості по кредиту, наявної на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно графіку платежів.
Пунктом 3.2.3. кредитного договору встановлено графік платежів, які має здійснювати позичальник для належного виконання умов кредитного договору.
ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за договором кредиту виконало та надало відповідачу грошові кошти у розмірі 5 000,00 грн шляхом їх перерахування ОСОБА_1 на банківську карту № НОМЕР_1 04.02.2024 о 12:23 (а.с.36, 37).
Із наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором встановлено, що відповідач на виконання умов кредитного договору не здійснив жодного погашення (а.с.11-15).
Ураховуючи строк дії кредитного договору з 04.02.2024 по 26.05.2024, що становить 16 тижнів (112 днів), суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність стягнення заборгованості за кредитним договором, яка утворилася саме за цей період.
При цьому, суд обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині визначення розміру процентів за ставкою 1 % в день, що становить 5 600 грн (50 грн х 112 днів).
Так, на укладені сторонами кредитні правовідносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», у який внесено зміни та доповнення Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22.11.2023 № 498-IX, який набрав чинності 24.12.2023.
Статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною 5, згідно якої максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
Оскільки Закон України «Про внесення змiн до деяких законiв України щодо удосконалення державного регулювання ринкiв фiнансових послуг» набрав чинності 24.12.2023, а спірний кредитний договір укладено 04.02.2024, тобто після набрання ним чинності, то відсутні підстави для застосування п. 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», як про це зазначає позивач.
Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що судом першої інстанції невірно ототожнено поняття «денна процентна ставка» в розумінні Закону України «Про споживче кредитування» та «процентна ставка в день», яку встановлено в укладеному спірному кредитному договорі – відхиляються апеляційним судом.
Кредитний договір укладено сторонами 04.02.2024, а тому при його укладенні мають бути застосовані норми законодавства, чинного на дату його укладення.
У статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» міститься визначення термінів, які вживаються у цьому Законі.
Зокрема, у п. 1-2 визначено термін денна процентна ставка – це загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту.
Цей Закон взагалі не містить у собі такого поняття як «процентна ставка в день».
Також статтею 8 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено реальну річну процентну ставку і денну процентну ставку, а також порядок їх обчислення.
Закон не містить таких понять як стандартна процентна ставка в день і знижена процентна ставка в день, на які посилається в апеляційній скарзі позивач.
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність нарахування процентів за користування кредитом, ураховуючи денну процентну ставку саме у розмірі 1%.
Разом із тим, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про нікчемність умови кредитного договору щодо нарахування одноразово при видачі кредиту комісії за надання кредиту у розмірі 750 грн.
Так, згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію, пов`язану з наданням кредиту.
У п. 2.5. договору сторони обумовили комісію за надання кредиту – 750 грн, яка нараховується одноразово при видачі кредиту.
З огляду на те, що відповідачем не надано доказів сплати комісії в сумі 750 грн, яка нараховується одноразово за надання кредиту, підстави для відмови у задоволенні позову в цій частині відсутні.
За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Кредитний договір відноситься до оспорюваних договорів.
При укладенні кредитного договору сторонами погоджено сплату комісії, яку відповідач зобов`язався сплатити, але не сплачував згідно з погодженим графіком платежів.
Крім того, відповідач у судовому порядку укладений 04.02.2024 кредитний договір не оспорював ні в цілому, ні в будь-якій окремій його частині, а тому в силу вимог ст. 204 ЦК України цей правочин є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним.
Ураховуючи наведене, рішення суду в частині відмови у стягненні комісії у розмірі 750 грн підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення про стягнення цієї комісії у заявленому позивачем розмірі.
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції про відмову у стягненні комісії зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду у цій частині з ухваленням нового судового рішення.
Статтею 141 ЦПК України визначено порядок розподілу судових витрат між сторонами.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Ураховуючи наведене, рішення суду в частині розподілу судових витрат необхідно змінити.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК).
Оскільки позовну заяву і апеляційну скаргу задоволено частково, то витрати по сплаті судового збору за їх подання необхідно стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 422,40 грн (а.с.1).
Із заявленої ціни позову 16 120,72 грн задоволено лише 11 350 грн (10 600 грн /судом першої інстанції/ + 750 грн /судом апеляційної інстанції/), що становить 70,4 % від заявленої ціни позову.
Ураховуючи наведене, за подання позовної заяви з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1 705,37 грн за подання позовної заяви.
Із наявної у матеріалах справи платіжної інструкції № 1177 від 20.01.2026 вбачається, що ТОВ «БІЗПОЗИКА» за подання апеляційної скарги сплатило судовий збір у розмірі 3 633,60 грн (а.с.98), хоча оскаржувало судове рішення лише в частині відмови у позові про стягнення 5 520,72 грн і апеляційна скарга щодо оспорюваного розміру (з урахуванням коефіцієнта 0,8) підлягала сплаті судовим збором у розмірі 1 244,51 грн (150 % від оспореної ціни позову).
Апеляційну скаргу задоволено частково у розмірі 750 грн, що становить 13,58 % від заявлених в апеляційній скарзі вимог, а тому за її подання з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 169 грн судового збору.
Таким чином, загальний розмір судових витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги становить 1 874,37 грн (1 705,37 + 169,00), який і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 268 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 268 ч. ч. 4, 5, 367, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд 
У Х В А Л И В : 
Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» задовольнити частково.
Заочне рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 08 січня 2026 року в оскарженій частині щодо відмови у стягненні комісії скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» 750 (сімсот п`ятдесят) грн заборгованості по комісії за договором № 488768-КС-001 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма) від 04.02.2024.
Заочне рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 08 січня 2026 року в оскарженій частині щодо визначеного судом для стягнення розміру заборгованості по процентах за користування кредитом – залишити без змін. 
Заочне рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 08 січня 2026 року в частині розподілу судових витрат змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» 1 874 (одну тисячу вісімсот сімдесят чотири) грн 37 коп судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий – суддя 

Судді