Справа № 2/714/9/26
ЄУН: 715/901/25

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2026 р.       м.Герца
Герцаївський районний суд Чернівецької області у складі:
головуючого - судді Костишин Н.Я.
секретар судових засідань Ротар М.В. 
за участі: позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Герца цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання батьківства та стягнення аліментів, -
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання батьківства та стягнення аліментів.
В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона перебувала з відповідачем у близьких відносинах з червня 2021 р.
Вказувала, що в 2023 р. вона завагітніла від відповідача та у серпні 2024 р. у них народився син ОСОБА_5 .
Зазначала, що відповідач не заперечував, що він є батьком дитини, проте в подальшому ухилився від оформлення будь-яких документів щодо батьківства. Відтак, запис про батька дитини органом ДРАЦСУ зроблено відповідно до ч.1 ст.135 СК України за її прізвищем « ОСОБА_6 », а ім`я та по батькові батька за її вказівкою « ОСОБА_7 ».
Через те, що відповідач не визнає батьківства дитини, вона не має змоги стягнути аліменти. Утримання дитини щомісячно потребує відповідних витрат на харчування, дозвілля, оздоровлення, лікування, одяг тощо. Однак відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини у добровільному порядку не надає. При цьому, вона не має можливості самостійно надати сину належне утримання, оскільки на даний час не працює та перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною. 
Вказувала, що рівень матеріального забезпечення відповідача, який проживає і працює за кордоном, досить високий і дозволяє йому забезпечити як належне утримання дитини так і надавати їй матеріальну допомогу як матері, що здійснює догляд за дитиною.
Просила визнати відповідача батьком дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також стягувати з нього аліменти на утримання дитини у розмірі частини усіх видів його доходів щомісячно до досягнення дитиною повноліття та на її утримання у розмірі 1/5 частини усіх видів його доходів щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку.
ОСОБА_4 у відзиві на позовну заяву проти задоволення позову заперечував, посилаючись на неправдивість зазначених у позові обставин. Вимоги про визнання батьківства не підтвердженні доказами, що виключає можливість їх задоволення, а вимоги про стягнення аліментів не мають належних правових підстав. Зазначає, що він одружений і у нього на утриманні перебувають четверо неповнолітніх дітей.
ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_9 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, позов просили задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, просив у позові відмовити.
Заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.
Відповідно до змісту ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Частинами 1 та 2 ст. 76 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частинами 1,2 та 4 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною 1 ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України).
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ст.109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_8 , батьками якого записано ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , про що зроблено відповідний актовий запис № 1101, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Чернівці Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції.
Згідно повного витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , державна реєстрація народження проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України.
Ухвалою суду від 15.09.2025 р. у справі призначено судово-медичну (молекулярно-генетичну) експертизу, на вирішення якої поставлене питання чи може бути ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , біологічним батьком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю якого є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Проведення експертизи доручено експертам Чернівецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Зобов`язано ОСОБА_4 та ОСОБА_1 разом з малолітнім ОСОБА_8 з`явитися до експертної установи у визначений останньою час для відбору експертних зразків. Роз`яснено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Як вбачається з повідомлення Чернівецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № СЕ-19/126-25/12787-БД від 02.02.2026 р. проведення судово-медичної експертизи генетичної ідентифікації згідно з ухвалою суду від 15.09.2025 р. неможливо, тому що незважаючи на неодноразові призначення дати відбору, ОСОБА_4 на відбір зразків букального епітелію не з`являвся.
Допитана як свідок ОСОБА_1 у судовому засіданні показала, що в червні 2021 р. в Бельгії вона познайомилася із ОСОБА_4 і вже через місяць перебувала з ним у близьких стосунках. Вона знала, що він одружений і у нього четверо неповнолітніх дітей. Коли вона перебувала в Україні, то кожних два тижні їздила до Бельгії для зустрічей із відповідачем. З початком війни знову переїхала до Бельгії. За період стосунків неодноразово разом з відповідачем їздили відпочивати в Іспанію, Туреччину, Францію, інші країни. В грудні 2023 р. відпочиваючи разом із ОСОБА_4 в м.Стамбулі вона завагітніла, він завжди говорив, що хоче від неї дитину, а згодом народила сина. Після народження сина проживала в Україні. Перших пів року після народження дитини, ОСОБА_4 телефонував щодня, допомагав фінансово (1 000 євро щомісяця, але якщо необхідно було більше, то надсилав ще – доходило до 2 600-3 000 євро на місяць), потім став телефонував зрідка, а згодом почав вимагати, щоб вона обмежила свою присутність в Інстаграмі, не виставляла в мережі фото сина, так як той схожий на нього, у них почалися непорозуміння. Коли ж звернулась із позовом до суду, ОСОБА_4 розлютився, повідомив їй, що вона житиме на аліменти і перестав утримувати її та дитину. ОСОБА_4 разом із своєю сім`єю на постійній основі проживає в Бельгії, має там досить високий рівень заробітків – він є власником будівельної компанії, а також має у власності нерухомість, яку здає в оренду. Вона наразі не працює, перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною.
Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні показала, що ОСОБА_1 є її подруга, а ОСОБА_4 був хлопцем останньої, з яким у них є спільна дитина. Із ОСОБА_4 вона познайомилась в м.Бодрумі (Туреччина), де проводила відпустку разом із ОСОБА_1 , той приїздив до подруги на кілька днів. Після цього вони неодноразово бачилися з подругою і її хлопцем в м.Стамбулі Туреччина та в м.Чернівцях. Так, в грудні 2023 р. ОСОБА_1 із ОСОБА_4 приїздили на відпочинок до м.Стамбула, а оскільки на той час вона там проживала, то залишились на ночівлю у неї. В цей час подруга завагітніла. Вона із ОСОБА_1 також провели спільну відпустку влітку 2024 р., на той час подруга була вже на останньому триместрі вагітності. Вона була свідком розмов ОСОБА_1 та ОСОБА_4 по відеозв`язку, вони телефонували одне одному по кілька разів на день, обговорювали вагітність, також ОСОБА_4 тривожився, що про цю ситуацію дізнається його рідня і про їхнє відношення до цього. Коли дитина народилася, вона бувала в гостях у подруги в м.Чернівці і була свідком як ОСОБА_4 телефонував (по відеозв`язку) подрузі та цікавився сином. При цьому, ОСОБА_4 ніколи не піддавав сумніву те, що він батько дитини. Зі слів ОСОБА_1 їй відомо, що відповідач фінансово підтримував подругу до народження і після народження дитини, вже після народження дитини у нього постійно запитували за дитину і він вимагав у ОСОБА_1 обмежити свою присутність в Інстаграмі.
Статтею 51 Конституції України, частинами 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини.
Відповідно до ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.
Частиною 1 ст. 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Частиною 1 ст. 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Згідно з частинами 1, 2, 4 ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.
Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них.
Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.
Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.
При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.
Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Калачова проти росії» від 07.05.2009, заява № 3451/05).
Враховуючи, що ОСОБА_4 не з`являвся для забору біологічних зразків для проведення судово-генетичної експертизи, що унеможливило її проведення, не зазначив поважних підстав, які перешкоджали йому з`явитися, що свідчить про його ухилення від проведення зазначеної експертизи з метою встановлення істини у справі, з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів у їх сукупності, зокрема фотографій та показів свідків, що підтвердили близькі стосунки сторін, визнання та утримання ними дитини, суд дійшов висновку, що визнання ОСОБА_4 батьком ОСОБА_8 відповідає інтересам дитини.
Щодо заявлених ОСОБА_8 вимог про стягнення аліментів суд зазначає наступне.
Положеннями ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Отже вбачається, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано або вони взагалі не перебували в ньому.
Згідно ст. 180, ч. 3 ст. 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. 
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.
При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень статей 183,184 СК України.
Визначаючи розмір аліментів, суд враховує те, що відповідач постійно проживає в Бельгії, також має громадянство цієї країни (де рівень матеріального забезпечення громадян досить високий), здоровий, працездатний, є таким, що спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини (до відзиву на позовну заяву не додано доказів про незадовільний стан здоров`я відповідача). Враховує також і те, що на утриманні відповідача є ще четверо неповнолітніх дітей. 
А тому дійшов висновку, що з відповідача слід стягувати аліменти на утримання сина ОСОБА_8 у розмірі 1/5 частини усіх видів його доходів, щомісяця, до досягнення дитиною повноліття.
Відповідно до ч.2 ст.91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.
Частиною другою статті ст.84 СК України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка – батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно з частиною 4 статті 84 СК України право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. 
З наданих суду показань свідків вбачається, що відповідач в період до народження і близько шести місяців після народження дитини матеріально забезпечував позивачку.
Зважаючи на зазначене, а також враховуючи те, що відповідач здоровий, працездатний, суд дійшов висновку про спроможність відповідача надавати матеріальну допомогу позивачці, а тому на її утримання до досягнення дитиною ОСОБА_8 трирічного віку слід стягувати з відповідача щомісяця 1/6 частину усіх видів його доходів.
Суд зазначає, що дійсно, однією із обов`язкових обставин, що підлягають доказуванню в цій справі щодо утримання відповідачем позивачки, є наявність у ОСОБА_4 можливості надавати таку матеріальну допомогу, однак останній заперечуючи такі обставини не скористався своїми процесуальними правами щодо надання відповідних доказів на підтвердження неможливості сплати аліментів на утримання жінки, з якою проживає його дитина, до досягнення такою трирічного віку.
Разом із тим і позивачка не довела суду обставин доцільності визначення розміру аліментів на її утримання у зазначеному нею розмірі.
За таких обставин позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання батьківства та стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню.
При цьому, аліменти присуджуються від дня пред`явлення позову: на дитину – з 31 березня 2025 р., на позивачку – з 25 лютого 2026 р.
Крім цього, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути судові витрати. 
Необхідно стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1 211,20 грн. судового збору за вимогу про визнання батьківства. А також з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір за вимоги про стягнення аліментів, від оплати яких позивачка звільнена на підставі Закону України «Про судовий збір» –2 542,40 грн. (1 211,20 грн. (за вимогу про стягнення аліментів на дитину подану 21 березня 2025 р.) + 1 331,20 грн. (за вимогу про стягнення аліментів на позивачку подану 25 лютого 2026 р.) = 2 542,40 грн.).
Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -
у х в а л и в:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання батьківства та стягнення аліментів задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , громадянина України) батьком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягувати з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) аліменти на утримання дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/5 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 31 березня 2025 р. і до досягнення дитиною повноліття.
Стягувати із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частки заробітку (доходу) платника аліментів, щомісяця, починаючи з 25 лютого 2026 р. і до досягнення ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку. 
Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1 211,20 грн. судового збору.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 2 542,40 грн. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Головуючий суддя