ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/682/26 Справа № 195/286/25 	  	Головуючий у першій інстанції:  Кондус Л. А. Суддя-доповідач:  Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого – Красвітної Т.П., 
суддів:     Городничої В.С., Никифоряка Л.П.,
за участю секретаря   Марченко С.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області у складі судді Кондус Л.А. від 08 липня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права на частину майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на рухоме майно та стягнення грошових коштів, – 

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 12 жовтня 2010 року по 09.01.2024 року. Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 09.01.2024 у справі №195/1967/23 шлюб було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У період шлюбу, 08 листопада 2013 року сторонами за спільні грошові кошти був придбаний житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці площею 0,1500, кадастровий номер 1225455100:03:003:0969. Право власності оформлено на ОСОБА_3 . Зазначений житловий будинок є для позивача єдиним житлом. У теперішній час відповідачка проживає у спірному будинку з іншим чоловіком та перешкоджає позивачу в проживанні та користуванні ним, у зв`язку з чим виникають сварки, відповідачка порушує право власності позивача. Право власності на земельну ділянку площею 0,15 га кадастровий номер 1225455100:03:003:0969, на якій розташований житловий будинок, зареєстровано на ім`я відповідачки, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 15.01.2015. Відповідно, в разі поділу будинку між подружжям та виділу конкретної частини будинку до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку. Тому позивач просив поділити майно що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ним право спільною часткової власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, за адресою по АДРЕСА_1 , житловою площею 31,5 кв.м. та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,15 га кадастровий номер 1225455100:03:003:0969, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за вказаною адресою. 
ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом, обґрунтовуючи його тим, що в період шлюбу 23.06.2023 сторонами було придбано легковий автомобіль «КIА RІO», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який було зареєстровано на відповідача за зустрічним позовом і який є предметом спільної сумісної власності подружжя. Ринкова вартість вказаного автомобіля становить 237300,00 грн. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивачка за зустрічним позовом просила визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на легковий автомобіль «КIА RІO», 2011 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 , об`єм двигуна 1396 см3, реєстраційний номер НОМЕР_2 , та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію 1/2 частки дійсної вартості вказаного автомобіля у сумі 118650 грн (а.с.80-86). 
Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності - відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на легковий автомобіль «КIА RІO», 2011 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 , об`єм двигуна 1396 см3, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію частки дійсної вартості транспортного засобу легкового автомобіля «КIА RІO», 2011 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 , об`єм двигуна 1396 см3, реєстраційний номер НОМЕР_2 у сумі 118650 грн., та судовий збір сплачений позивачем при подачі зустрічної позовної заяви у сумі 1250,00 грн., а всього 119900,00 грн. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення первісних позовних вимог та відмову в задоволенні зустрічного позову. 
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки ОСОБА_3 , а також довідкою про доставку судової повістки в електронному вигляді представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та представнику ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , які долучені до матеріалів справи. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про задоволення первісних позовних вимог та відмову в зустрічному позові, виходячи з наступного.
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що з 12 жовтня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який зареєстрований Виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області, актовий запис №02, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №00049526215 від 18.02.2025 (а.с.12). 
Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до копії свідоцтва про народження Серії НОМЕР_4 (а.с.13). 
Відповідно до копії договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області за №892, 08 листопада 2013 року ОСОБА_3 був придбаний житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , житловою площею 31,5 кв.м. (а.с.14). 
Згідно пункту 3 вказаного вище договору, житловий будинок з надвірними спорудами розташований на земельній ділянці площею 0,1500 га, кадастровий номер 1225455100:03:003:0969. 
Власником земельної ділянки площею 0,1500 га, кадастровий номер 1225455100:03:003:0969, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), є ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 15.01.2015, виданого Реєстраційною службою Томаківського районного управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.16), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №32250218 (а.с.17). 
23.06.2023 року, перебуваючи у шлюбі, позивачем за первісним позовом за договором купівлі-продажу придбано легковий автомобіль «КIА RІO», 2011 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 , об`єм двигуна 1396 см3, номерний знак НОМЕР_2 , право власності на який зареєстровано на ОСОБА_1 та видано на його ім`я свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 (а.с. 48). 
Вказаний вище правочин підтверджується також інформацією ТСЦ МВС №2343 щодо державної реєстрації автомобіля «КIА RІO», 2011 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 , об`єм двигуна 1396 см3, номерний знак НОМЕР_2 (а.с.107, 109-113).
28.12.2023 ОСОБА_1 продав вищевказаний транспортний засіб третій особі ( ОСОБА_6 ), що підтверджується копією договору купівлі-продажу транспортного засобу №2343/2023/4221907, зареєстрованого ТСЦ МВС №2343 (а.с. 115). 
Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 09.01.2024 у справі №195/1967/23 розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 12 жовтня 2010 року виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області, актовий запис №02 (а.с.50). 
Судом апеляційної інстанції оглянуто вказану вище цивільну справу №195/1967/23, рішення суду від 09.01.2024 не оскаржувалось та набрало законної сили 09.02.2024 (а.с.50).
Відповідно до звіту №19/03 про оцінку транспортного засобу, складеного 28 березня 2025 року ФОП ОСОБА_7 , ринкова вартість автомобіля «КIА RІO», 2011 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) НОМЕР_3 , об`єм двигуна 1396 см. кубічних, реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 237300,00 грн (а.с.87-88).
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України, відповідно до ч. 3 та ч. 4 зазначеної статті, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або заводом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Статтею 372 ЦК України, визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. 
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Встановлено, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 придбаний 08 листопада 2013 року у період зареєстрованого шлюбу сторін, тому це майно є об`єктами спільної сумісної власності подружжя. 
Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи приписів статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. 
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. 
Вказівка у резолютивній частині рішення на проміжні висновки суду, а саме, що спірна квартира визнається об`єктом спільної сумісної власності, не призведе саме по собі до захисту порушеного права позивача за первісним позовом, оскільки остаточним правовим результатом вирішення спору щодо поділу майна, як об`єкта права спільної сумісної власності, є визнання права власності на половину спірного майна або врахування його вартості при поділі усього майна подружжя, зокрема, у випадку стягнення компенсації вартості такого майна. 
Отже, встановлення належності спірної квартиридо об`єкту права спільної сумісної власності подружжя є обставиною, яка потребує встановленню для вирішення заявленого спору, виходячи з його підстав, та не є самостійною вимогою та способом захисту, який потребує вирішення та вказівки у резолютивній частині судового рішення. 
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 22 грудня 2021 року у справі №726/1388/16. 
Належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок по АДРЕСА_1 відповідачкою за первісним позовом не представлено; клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи, протоколами судових засідань. 
У відзиві на первісну позовну заяву відповідачка не заперечувала факт віднесення вказаного вище житлового будинку до спільного сумісного майна подружжя сторін (а.с. 37-38). Згідно усних пояснень  ОСОБА_3 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, вона не визнає будинок спільним сумісним майном подружжя, адже він був придбаний за кошти її батьків, однак належних та достатніх доказів суду не представила. 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги неспростування відповідачкою за первісним позовом презумпції спільної сумісної власності подружжя на придбане у період шлюбу (після трьох років спільного проживання у шлюбі) нерухоме майно – житловий будинок по АДРЕСА_1 , - колегія дійшла висновку про наявність підстав для визнання за  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права власності по 1/2 частині за кожним на спірний житловий будинок. 
Згідно пункту 3 договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 листопада 2013 року №892, відчужуваний житловий будинок з надвірними спорудами розташований на земельній ділянці площею 0,1500 га, яка перебуває в користуванні продавця, кадастровий номер 1225455100:03:003:0969 (а.с. 14). 
Після придбання сторонами будинку відповідачка за первісним позовом 15.01.2015 отримала свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер 1225455100:03:003:0969, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на якій розміщений спільний будинок. 
Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.
Отже, з урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постановах від 20 червня 2018 року у справі №1311/832/12, від 12 листопада 2018 року у справі №753/6139/14-ц, від 12 червня 2019 року у справі №409/1959/15-ц. 
Частиною другою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі (постанова Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17). 
За висновками, викладеними у пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №921/158/18, згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Отже, відповідно до зазначених правових норм власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована. У пункті 49 цієї ж постанови зазначено, що ніхто інший, окрім власника цього об`єкта, не може претендувати на вказану земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна. 
Виходячи з викладеного, встановивши, що земельну ділянку з кадастровим номером 1225455100:03:003:0969, яка знаходиться під спірним житловим будинком та призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд,  ОСОБА_3 отримала після придбання подружжям ОСОБА_8 житлового будинку по АДРЕСА_1 ; враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку і споруд, - колегія дійшла висновку про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права власності по 1/2 частині за кожним на земельну ділянку кадастровий номер 1225455100:03:003:0969, що знаходяться за адресою по АДРЕСА_1 . 
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). 
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.
Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. 
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. 
При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.
23.06.2023 року позивач за первісним позовом придбав автомобіль «КIА RІO», 2011 року випуску, а 28.12.2023 його продав. 
У рішенні Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 09.01.2024 у справі №195/1967/23, зокрема, зазначено, що з липня 2022 сторони припинили шлюбні відносини (а.с.50). 
Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.
Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відродження у мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).
Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21).
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Судом апеляційної інстанції оглянуто цивільну справу №195/1967/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Згідно змісту позовної заяви у вказаній справі, ОСОБА_3 зазначає, що спільне життя сторін не склалось, протягом спільного життя дедалі частіше виникали непорозуміння, що спричиняло повсякденні сварки; ОСОБА_3 вказала, що з липня 2022 року вона припинила з ОСОБА_1 шлюбні стосунки і перестала вести спільне господарство та спільне проживання. Тому подала позов про розірвання шлюбу 25.12.2023 (а.с. 2-3 цивільної справи №195/1967/23). 
Так, предметом позову у справі № 195/1967/23 було розірвання шлюбу. Зі змісту зазначеного рішення суду вбачається, що обставини дати припинення шлюбних відносин зазначено в описовій та мотивувальній частинах рішення суду з тексту позовної заяви ОСОБА_3 . Зазначена обставина судом у справі № 195/1967/23 не досліджувалася, сторони в судове засідання не з`явилися, відповідні докази не надавалися ні позивачем, ні відповідачем, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України докази не оцінювалися.  
У судовому засіданні апеляційного суду 11 лютого 2026 року  ОСОБА_3 зазначила, що фактично шлюбні відносини між сторонами були припинені з листопада 2023 року після її дня народження ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), однак будь-яких доказів на підтвердження такої позиції вона не надала. Також позивачка за зустрічним позовом зазначила, що з липня 2022 сторони сімейні відносили не припиняли; установлений у рішенні Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 09.01.2024 у справі №195/1967/23 факт припинення сімейних відносин з липня 2022 - є помилковим (а.с.50). 
Згідно пояснень представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , позивач за первісним позовом не визнає факт припинення шлюбних відносин сторін з липня 2022 року чи з листопада 2023 року; зазначає, що він, перебуваючи у лавах ЗСУ, приїхав на судове засідання про розлучення 09.01.2024 та подав заяву про розгляд справи без його участі, щодо позовних вимог не заперечував. Однак, ОСОБА_1 не вважав припиненими шлюбні відносини. Подавати заяву про надання часу на примирення не вважав за доцільне, адже він перебував у лавах ЗСУ, а примирення телефонними розмовами було неможливе. Сімейні відносини були припинені не раніше 9 січня 2024 року, коли він, позивач за первісним позовом, після відвідування приміщення суду поїхав додому, де особисто побачив проживання дружини вже з іншим чоловіком. 
Зазначені вище пояснення ОСОБА_3 та представників сторін підтверджуються відеозаписом та протоколом судового засідання апеляційного суду від 11.02.2026. 
Отже, матеріали даної цивільної справи та цивільної справи №195/1967/23 про розірвання шлюбу не містять доказів припинення сторонами сімейних відносин до ухвалення рішення про розірвання шлюбу. Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 09.01.2024 у справі №195/1967/23, яким шлюб розірвано, у апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили 09.02.2024; встановлений у вказаному судовому рішенні факт припинення сімейних відносин з липня 2022 року — спростований, враховуючи наведені вище покази сторін справи. 
Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням про розірвання шлюбу.
З урахуванням викладеного вище, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з часу його реєстрації 12.10.2010 року по день набрання чинності рішенням про розірвання шлюбу 09.02.2024 року. 
Судом установлено, що автомобіль «Кiа Rіo», 2011 року випуску, був проданий  ОСОБА_1  28.12.2023 у період шлюбу сторін. 
Отже, автомобіль «Кiа Rіo», 2011 року випуску, був проданий відповідачем за зустрічним позовом у період шлюбу, а тому вчинення угоди в інтересах сім`ї, використання коштів, отриманих від продажу вказаного автомобіля, в інтересах сім`ї - презюмуються. 
Саме лише посилання позивачки за зустрічним позовом на те, що вона не давала згоди на продаж спірного автомобіля, не спростовує викладених вище висновків; презумпція згоди одного із подружжя на укладення угоди другим із подружжя не спростована. Договір купівлі-продажу транспортного засобу «Кiа Rіo», 2011 року випуску, від 28.12.2023 у встановленому законом порядку недійсним не визнаний. Позивачкою за зустрічним позовом не спростовані доводи відповідача за зустрічним позовом, що автомобіль був проданий з відома та згоди дружини, а кошти витрачені в інтересах сім”ї. Докази, на спростування доводів ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3  не надані, клопотання про їх витребування судом - не заявлено.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову про визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на легковий автомобіль «КIА RІO», 2011 року випуску, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації 1/2 частки вартості вказаного автомобіля у сумі 118650,0 грн.
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини справи не встановив, дійшов помилкового висновку про заявлення первісних позовних вимог щодо виділу нерухомого майна в натурі. Адже ОСОБА_1 просить поділити майно подружжя без виділу часток в натурі з визначенням ідеальних часток (по 1/2) у спільній власності, без фізичного поділу об`єкта. Тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог. 
За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат ( ч. 13 ст. 141 ЦПК України). 
Враховуючи задоволення первісних позовних вимог та відмову в задоволенні зустрічного позову, з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого останнім судового збору при поданні позовної заяви (2860,00 грн) та апеляційної скарги (2860,00 грн + 1250,00 грн х 150% х 0,8 = 4932,00 грн) у загальному розмірі 7792,00 грн (а.с. 30, 144). 
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 2 ст. 89 ЦПК України). 
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення первісних позовних вимог та відмову в задоволенні зустрічного позову. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, суд, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 – задовольнити. 
Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2025 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права на частину майна – задовольнити. 
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер 1225455100:03:003:0969, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходяться за адресою по АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_7 ) право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер 1225455100:03:003:0969, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходяться за адресою по АДРЕСА_1 . 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на рухоме майно та стягнення грошових коштів – відмовити. 
Стягнути з  ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) судові витрати у розмірі 7792 (сім тисяч сімсот дев`яносто дві) грн 00 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 
Повний текст постанови складено 23 лютого 2026 року. 

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

Л.П. Никифоряк