ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Єдиний унікальний номер справи: 766/18401/24
Номер провадження: 22-ц/819/712/26
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 квітня 2026 року м. Херсон
Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Приходько Л. А.,
суддів: Бездрабко В.О.,
Радченко С.В.,
секретар Андреєва В.В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Садівниче товариство «Платан»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Садівничого товариства «Платан» на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 13 січня 2026 року, у складі головуючого судді Шестакової Я.В., 
В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 , від імені якого діяв адвокат Петряєв В.В., звернувся до суду з позовом до СТ «Платан» про стягнення грошових коштів за час затримки виплати заробітної плати при звільнені. 
В обґрунтування своїх вимог представник позивача посилався на те, що з 2020 року позивач працював у СТ «Платан». З початку повномасштабного вторгнення військ російської федерації та окупації міста Херсона від продовжував здійснювати свою трудову діяльність на займаній посаді та виконувати належну йому роботу. Проте, в період з січня 2023 року по червень 2023 року відповідачем не виплачено заробітну плату позивачу на загальну суму 34 840,00 грн не дивлячись на те, що позивач виконував свою роботу.
У зв`язку з зазначеними обставинами ОСОБА_1 07 червня 2023 року звернувся до відповідача з заявою про звільнення за згодою сторін та наказом №9 від 07 червня 2023 року його звільнено із займаної посади.
Проте, будь-яких відповідних відміток про звільнення в трудову книжку позивача відповідачем не вносилося, з наказом про звільнення відповідача не ознайомлено та не видано його копію, а також не видано письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні, не виплачено заборгованість із заробітної плати при звільненні.
В подальшому, на адвокатський запит відповідачем було надано копію наказу №9 від 07 червня 2023 року, проте відмовлено у наданні інформації про суму нарахованої та невиплаченої заробітної плати позивачу.
На підставі наведеного, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача невиплачену заробітну плату за період з 01 січня 2023 року по 07 червня 2023 року в сумі 34 840,00 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 червня 2023 року по 30 жовтня 2024 року в сумі 111 812,00 грн (509 днів * 219,67 грн).
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 13 січня 2026 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з СТ «Платан» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з січня 2023 року по червень 2023 року у розмірі 34 840,00 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 111 812,00 грн. 
Стягнуто з СТ «Платан» на користь держави судові витрати у виді судового збору у розмірі 1 211,20 грн.
Зазначено, що рішення суду в частині стягнення зарплати за один місяць підлягає негайному виконанню
05 березня 2026 року представник СТ «Платан» – адвокат Базилєва Ю.О. подала на рішення суду апеляційну скаргу, сформувавши її в системі «Електронний суд», в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом фактичних обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просивла рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалите нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
В обґрунтовання апеляційної скарги адвокат Базилєва Ю.О. зазначала, що суд першої інстанції допустив істотне порушення права відповідача на справедливий судовий розгляд та принципів змагальності сторін, розглянувши справу за відсутності представника відповідача, яка в той день подала заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з її участю у слідчих діях за викликом слідчого в межах кримінального провадження. Суд безпідставно проігнорував зазначену заяву та розглянув справу за відсутності сторони відповідача, чим позбавив апелянта можливості надати додаткові пояснення, права заперечити доводи, викладені позивачем у відповіді на відзив та процесуальної рівності сторін.
Також представником відповідача зазначалося, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відсутність письмового підтвердження ознайомлення позивача з наказом №15 від 30 грудня 2022 року автоматично свідчить про незаконність призупинення дії трудового договору. Натомість наказом №15 від 30 грудня 2022 року дію трудового договору з ОСОБА_1 було призупинено у зв`язку з відсутністю електропостачання, постійними обстрілами, неможливістю гарантувати безпеку працівників, що відповідає статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Суд першої інстанції безпідставно зазначив про відсутність доказів повідомлення позивача про призупинення дії трудового договору. Водночас відповідно до статті 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період воєнного стану сторони трудового договору можуть використовувати альтернативні способи комунікації. Позивач був повідомлений про призупинення дії трудового договору у телефонному режимі, що відповідало реальним умовам та можливостям зв`язку на той момент. Крім того, Акт №4 від 10 червня 2023 року підтверджує, що ОСОБА_1 був ознайомлений із наказом шляхом його зачитування вголос керівником СТ «Платан» у присутності свідків, однак свідомо відмовився від підпису та отримання копії документів, що свідчить про його обізнаність та недобросовісну процесуальну поведінку.
Також, на думку апелянта, суд дійшов необґрунтованого висновку про виконання позивачем трудових обов`язків у період з 01 січня 2023 року по 07 червня 2023 року, ґрунтуючись виключно на його поясненнях, без належних і допустимих доказів. В матеріалах справи відсутні будь-які документи, які підтверджують виконання роботи енергетика ОСОБА_1 у спірний період. Факт перебування позивача на території СТ «Платан», де він проживає та має у власності земельні ділянки, не є доказом виконання ним трудових обов`язків і не може ототожнюватися з поняттям «робочий час». В умовах повної відсутності електропостачання виконання функціональних обов`язків за посадою енергетика було об`єктивно та технічно неможливим.
Апелянт звертає увагу суду також на те, що стягнення відповідних сум із СТ «Платан», яке є неприбутковою організацією та безпосередньо постраждало від воєнних дій, суперечить прямій нормі закону, а саме частині четвертій статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідно до якої відшкодування заробітної плати на час призупинення дії трудового договору покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України. Також, суд першої інстанції безпідставно застосував статтю 117 КЗпП України та стягнув з відповідача 111 812,00 грн середнього заробітку за 509 днів, оскільки обов`язковою умовою відповідальності є вина роботодавця за статтею 117 КЗпП України. При цьому суд не встановив наявності вини СТ «Платан». Дії відповідача були зумовлені об`єктивними обставинами воєнного стану
Крім того, апелянт посилається на пропуск позивачем строку звернення до суду з вимогою про виплату всіх сум, що належать йому при звільненні, встановлений частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент розгляду справи).
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Петряєв В.В., посилаючись на безпідствність доводів апеляційної скарги та законність рішення, просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Зокрема адвокат Петряєв В.В. посилається на те, що суд першої інстанції, з огляду на тривалість розгляду справи та систематичну неявку представника апелянта, обґрунтовано дійшов висновку про можливість розгляду справи за його відсутності.
Суд першої інстанції правомірно визначив суму до стягнення відповідно до імперативних норм законодавства, без застосування будь-якого дискреційного підходу. Розмір стягнення є наслідком тривалого порушення апелянтом своїх обов`язків, а тому доводи про його «непропорційність» є безпідставними та спрямовані виключно на уникнення передбаченої законом відповідальності.
Твердження апелянта про те, що заявник не виконував трудових обов`язків у період з 01 січня 2023 року по 07 червня 2023 року, є абсурдними та такими, що спростовуються як технічною неможливістю відновлення електропостачання без участі кваліфікованого спеціаліста, так і фактичними обставинами справи.
При розгляді в суді першої інстанції апелянт не надав жодного доказу щодо підтвердження факту повідомлення заявника про призупинення трудового договору. Заявник не пропустив строк звернення до суду, оскільки такий строк не розпочав свого перебігу через невиконання апелянтом обов`язку щодо надання письмового повідомлення при звільненні.
У відповіді на відзив представник апелянта зазначила доводи аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі.
Представник СТ «Платан» – адвокат Базилєва Ю.О. брала участь в судовому засіданнні під час розгляду апеляційної скарги безпосередньо в залі судового засідання, надавала свої пояснення, підтримувала доводи апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні. 
Представник позивача – Петряєв В.В. брав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, надавав свої пояснення, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Позивач ОСОБА_1 , який належним чином був повідомлений про місце, дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності не заявляв. 
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторони, яка не з`явилася у судове засідання, оскільки її явка обов`язковою не визнавалась, доказів поважності причин неявки у судове засідання не надано, а відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце її розгляду не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстації виходив з наявності у відповідача обов`язку виплатити позивачу належну заробітну плату за фактично відпрацьований час та середній заробіток за весь час затримки розрахунку по заробітний платі.
При цьому судом зазначено, що позивачу не було відомо про існування наказу про призупинення з ним трудових відносин, оскільки відповідачем не надано належних і допустимих доказів того, що такий наказ був доведений до відома ОСОБА_1 у спосіб, передбачений трудовим законодавством, зокрема шляхом вручення наказу під підпис, направлення поштової кореспонденції чи використання інших засобів зв`язку, які б забезпечували реальне ознайомлення працівника з його змістом. Натомість з матеріалів справи вбачається, що відповідачем було вчинено спроби ознайомити позивача з наказом вже після його звільнення, а до цього ОСОБА_1 фактично продовжував виконувати покладені на нього трудові обов`язки, а відповідач не заперечував факт виконання позивачем роботи у спірний період. 
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії трудового договору від 30 січня 2020 року ОСОБА_1 працював на підприємстві СТ «Платан» з 12 березня 2019 року на посаді енергетика та звільнений з роботи 07 червня 2023 року наказом № 9 за власним бажанням на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (а.с.5-6, 7, 10).
Згідно наказу №15 від 30 грудня 2022 року з ОСОБА_1 Садівниче товариство «Платан» призупинило дію трудового договору на час воєнного стану (а.с.49). Відомості про ознайомлення ОСОБА_1 з вказаним наказом відсутні. 
Згідно Акту №4 від 10 червня 2023 року керівник СТ «Платан» у присутності члена Правління СТ «Платан» ОСОБА_2 , членкині СТ «Платан» ОСОБА_3 , членкині СТ «Платан» ОСОБА_4 запропонував енергетику СТ «Платан» ОСОБА_1 ознайомитися із наказом від 30 грудня 2022 року за №15 про призупинення дії трудового договору та засвідчити факт ознайомлення особистим підписом. ОСОБА_5 відмовився ознайомлюватися з наказом та засвідчувати ознайомлення підписом. Текст наказу ОСОБА_1 був зачитаний уголос. Після цього ОСОБА_1 наголосив, що копії йому не потрібні і підпис про ознайомлення ставити не буде (а.с.38,39).
Згідно табелів обліку використання робочого часу у період з 01 січня 2023 року по 07 червня 2023 року ОСОБА_1 проставленні відмітки – призупинення дії трудового договору (а.с.63-68).
Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів враховує наступне.
Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. 
Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.
Згідно з пунктом 3 цього Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.
Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
15 березня 2022 року прийнято Закон № 2136-ІХ, яким визначені особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Згідно з частинами другою, третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.
У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Відповідно до статті 13 Закону № 2136-ІХ призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.
Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.
Отже, роботодавцю надано право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.
Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23), від 14 вересня 2023 року у справі № 754/5488/22 (провадження № 61-6588св23), від 14 лютого 2024 року у справі № 201/791/23 (провадження № 61-11881св23), від 17 квітня 2024 року у справі № 933/411/22 (провадження № 61-13296св23).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, у трудовому спорі на роботодавця покладено обов`язок доказування на спростування доводів, якими працівник обґрунтовує порушення його прав, зокрема за вимогами про стягнення заробітної плати доведення належної виплати заробітної плати працівнику або відсутності підстав для її нарахування і виплати.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Сулом встановлено, що наказом №15 від 30 грудня 2022 року на підставі статті 13 Закону № 2136-IX відповідач призупинив дію трудового договору з позивачем з 01 січня 2023 року.
Прийняття відповідачем наказу про призупинення дії трудового договору з позивачем обумовлено неможливістю надання та виконання робіт через відсутність електропостачання на території СТ «Платан», а також у зв`язку з постійними обстрілами країною-агресором рф району розташування товариства, що не може гарантувати безпеку працівнику, а також відсутність працівника (статус ВПО), що відповідає підставам для припинення дії трудового договору, визначеним у частині першій статті 13 Закону № 2136-IX.
При цьому слід зазначити, що на час призупинення дії трудового договору, за позивачем зберігається робоче місце, сам трудовий договір не припинений, а відповідно до положень частини четвертої статті 13 Закону № 2136-ІХ, відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.
Згідно з наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22 грудня 2022 року № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» (у редакції, чинній на час звільнення позивача) з 11 листопада 2022 року Дар`ївська сільська територіальна громада, в межах якої знаходиться СТ «Платан», вважається територією, на якій ведуться (велися) бойові дії та територією можливих бойових дій.
Територія, на якій розташоване СТ «Платан», постійно зазнавала та зазнає обстрілів, а посада позивача (енергетик) прив`язана до забезпечення нагляду за електрозабезпеченням СТ «Платан».
У постанові Верховного Суду від 08 травня 2024 року у справі № 359/5261/22 (провадження № 61-5950св23) зазначено: «З огляду на те, що наказ відповідача від 30 березня 2022 року, яким трудові відносини між сторонами були призупинені, позивач не оскаржував і позовна заява на містить вимогу про його скасування, колегія суддів не перевіряє правомірність видачі цього наказу відповідачем, а тому відповідні доводи касаційної скарги є помилковими. Посилання у касаційній скарзі на те, що він не був ознайомлений із зазначеним наказом, а тому він є незаконним, не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки позивач не був позбавлений можливості після подання відповідачем відзиву із доданим до нього наказом від 30 березня 2022 року заявити вимогу про його скасування».
У справі, що переглядається, апеляційним судом встановлено, що, призупинивши дію трудового договору з позивачем, відповідач передбачив збереження за ним місця роботи і посади до скасування правового режиму воєнного стану без виплати йому заробітної плати. Водночас питання ознайомлення його з наказом про припинення законодавець визначив як таке, що має вчинятися у будь-який спосіб, який є доступним роботодавцю.
Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_1 не оскаржує наказ про призупинення трудових відносин з ним, позовна заява не містить таких вимог. Доказів, що вказане питання вирішено в межах іншого провадження позивач не надав.
З огляду на вказане апеляційний суд не перевіряє правомірність видачі цього наказу відповідачем, оскільки позовна заява не містить вимог про його скасування. Доводи позивача про те, що він не був ознайомлений з наказом про призупинення трудових відносин не свідчать про його незаконність. Позивач не був позбавлений можливості після подання відповідачем відзиву із доданим до нього наказом №15 від 30 грудня 2022 року заявити вимогу про його скасування.
Отже, оскільки трудові відносини з ОСОБА_1 було призупинено, вказаний вище наказ не скасовано та не визнано неправомірним, то апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для нарахування та стягнення заробітної плати.
Між сторонами тимчасово були припинені трудові відносини, у відповідача був відсутній обов`язок забезпечувати позивача роботою та заробітною платою, а у позивача - обов`язок виконання роботи за укладеним трудовим договором.
За таких обставин для встановлення наявності чи відсутності підстав для стягнення заробітної плати не має правового значення той факт, що працівник після призупинення дії його трудового договору відповідно до Закону № 2136-IX міг продовжувати здійснювати трудову діяльність з власної ініціативи, оскільки за наявності чинного наказу про призупинення дії трудового договору, правомірним наслідком цієї обставини є призупинення виплат йому заробітної плати.
З огляду на вказане доводи ОСОБА_1 про фактичне виконання ним посадових обов`язків попри призупинення дії трудового договору не впливають на висновки апеляційного суду щодо відсутності підстав для задоволення позову.
Посилання суду першої інстанції на те, що відповідач не заперечував обставин, викладених у позовній заяві, зокрема щодо продовження виконання позивачем його посадових обов`язків, суперечать матеріалам справи, згідно з якими відповідач заперечував проти задоволення позову та не підтверджував будь-яких обставин продовження трудової діяльності позивача відповідно до його посадових обов`язків, з огляду на те, що його наказом дія трудового договору була призупинена.
Відповідно до наданих роботодавцем табелів обліку робочого часу (складені та підписані керівником СТ «Платан» ) виконання ОСОБА_1 трудових функцій у період з 01 січня 2023 року до 07 червня 2023 року не підтверджується та спростовується змістом наказу, суть якого полягає у призупиненні дії трудового договору з позивачем, внаслідок чого заробітна плата йому не виплачується до втрати чинності цим наказом або до його скасування.
Отже, оскільки наказ від 30 грудня 2022 року № 15 є чинним та не скасований, роботодавець довів відсутність підстав для нарахування позивачу заробітної плати за період з 01 січня 2023 року по 07 червня 2023 року (спірний період), апеляційний суд вважає відсутніми підстави для задоволення позову.
Водночас колегія суддів зауважує, що у постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 158/2439/22 (провадження № 61-7411св23) зазначено: «…відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі необґрунтованості позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити з необґрунтованості позовних вимог».
З огляду на вказане апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо недотримання позивачем строків на звернення до суду з позовом, оскільки колегія суддів дійшла висновку щодо необґрунтованості позову, що виключає надання оцінки обставинам дотримання позивачем строків на звернення до суду.
Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення невиплаченої заробітної плати за період з січня по червень 2023 року.
Враховуючи, що позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні обгрунтовуюються позивачем лише не виплатою заборгованості із заробітної плати за січень - червень 2023 року, жодних доводів щодо не виплати будь-яких інших належних позивачу сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, позовна заява не містить, тому підстави для застосування статті 117 КЗпП України відсутні.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За наведених вище обставин, ухвалене судом першої інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв`язку із чим, відповідно до статті 376 ЦПК України, його слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Садівничого товариства «Платан» задовольнити.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 13 січня 2026 року скасувати та постановити нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Садівничого товариства «Платан» про стягнення грошових коштів за час затримки виплати заробітної плати при звільнені відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 20 квітня 2026 року.

Головуючий: Л.А. Приходько

Судді: В.О.Бездрабко

С.В.Радченко