ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/782/26 Справа № 199/7707/24 	  	Головуючий у першій інстанції: Руденко В.В. Суддя-доповідач:  Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого –    Красвітної Т.П., 
суддів:     Городничої В.С., Агєєва О.В.,
за участю секретаря   Марченко С.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпра у складі судді Руденко В.В. від 14 липня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна, встановлення порядку користування квартирою,– 

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року  ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2024 року у справі № 199/637/24 шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 13 січня 2015 року Відділом РАЦС Барановичського виконкому Брестської області Республіки Білорусь - розірваний. Дане рішення суду набрало законної сили 18 червня 2024 року. Під час шлюбу подружжям було набуто певне майно, зокрема, квартира по АДРЕСА_1 . Дане нерухоме майно придбане 23 травня 2023 року в період подружнього життя, а тому позивач вважає його спільною сумісною власністю подружжя. На цей час відповідач перебував на військовій службі Збройних Силах України, а позивач знаходилася у м. Білосток Республіки Польща, куди виїхала, в зв`язку із бойовими діями в Донецькій області, які ведуться й досі, зокрема в безпосередній близькості біля м. Курахове. Внаслідок артилерійських обстрілів з боку противника житло, яке належало позивачці, було зруйноване. Іншого житла вона не має. Саме з цієї обставини виникла необхідність придбати у власність квартиру для спільного проживання однією сім`єю із відповідачем. Для цього вибрали м. Дніпро, яке не знаходиться в зоні бойових дій. Крім того, позивач в цьому місті мала можливість працевлаштування у закладах освіти за своїм фахом викладача у школі. Відповідач підібрав відповідну квартиру за вищезазначеною адресою і разом з позивачем вони погодили її придбання для потреб своєї сім`ї. Для купівлі квартири у відповідача не вистачало грошей. Саме тому позивачка у квітні 2023 року приїхала до м. Львова, щоб передати відповідачу необхідну суму. Вони разом поселилися у номері готелю, де позивачка передала відповідачу 6500,00 доларів США. Позивач просила відповідача, щоб він повідомив її про дату, час та місце укладання угоди, бо їй був потрібен певний час для того, щоб приїхати з Польщі до м. Дніпра. Як дружина, вона мала надати згоду на укладення правочину та написати нотаріально посвідчену заяву про це. Але такого повідомлення від відповідача до неї не надійшло. Згодом в телефонній розмові відповідач повідомив, що договір купівлі-продажу квартири укладено і письмової згоди дружини при цьому не знадобилося. Він попросив надіслати йому ще 500,00 доларів США, яких начебто не вистачало для оформлення придбаної квартири. Ці кошти позивач надіслала йому по системі western union у травні 2023 року. Протягом травня-червня 2023 року відповідачу на його прохання позивач надіслала ще 18482,00 грн. Протягом серпня - листопада 2023 року позивач декілька разів приїздила до м.Дніпра на квартиру, щоб разом із відповідачем підготувати її для ремонту. Також вона завезла до спірної квартири свої особисті речі. На початку січня 2024 року відповідач зателефонував позивачу і повідомив, що знаходиться у Дніпровському військовому шпиталі і потребує допомоги. Позивач невдовзі приїхала до Дніпра і розмістилася в квартирі, яку було придбано відповідачем у травні 2023 року. Ключі від квартири та під`їзду відповідач передав через сусідку. В квартирі позивач випадково виявила оригінал договору купівлі-продажу квартири від 23.05.2023 року і ознайомилася з ним. Проаналізувавши текст даного договору, позивач дійшла висновку, що при укладанні правочину відповідач надав недостовірні відомості щодо свого сімейного стану, чим ввів в оману нотаріуса та продавця. Крім того, відповідач обманув і позивачку, не повідомивши її про цю важливу обставину. З цього приводу між подружжям виник конфлікт. Позивачка була вимушена звернутися до суду із позовом про розірвання шлюбу. В травні 2024 року позивачка знову приїхала до м. Дніпра, щоб забрати з квартири свої особисті речі, але до квартири не змогла потрапити, бо виявилося, що відповідач поміняв замок на вхідних дверях і цим перешкоджає користуватися житловим приміщенням. Тому ОСОБА_2 , уточнивши позовні вимоги, просила:
визнати за сторонами право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 ; 
визнати за нею право власності на 1/2 частини вказаної квартири, припинивши право власності ОСОБА_1 на дану частку майна; 
виділити в користування позивача жилу кімнату №7, площа якої складає 16,7 кв.м., та комору №9 площею 0,9 кв.м. в квартирі АДРЕСА_3 ;
виділити в користування ОСОБА_1 жилу кімнату №8, площа якої складає 18,2 кв.м., балкон №1 площею 0,9 кв.м. та комору №4 площею 1,4 кв.м. в спірній квартирі; 
залишити у загальному користуванні підсобні приміщення: коридор 7,0 кв.м, кухню 7.0 кв.м, ванну кімнату 2.8 кв.м., коридор 2,0 кв.м., вбиральню 1,0 кв.м., коридор 3,8 кв.м. в спірній квартирі; 
зобов`язати ОСОБА_1 не чинити їй перешкод у користуванні житловим приміщенням площею 16,7 кв.м. та підсобним приміщенням - коморою площею 0,9 кв.м., а також підсобними приміщеннями, що находяться у загальному користуванні: коридором 7,0 кв.м, кухнею 7,0 кв.м, ванною кімнатою 2,8 кв.м., коридором 2,0 кв.м., вбиральнею 1,0 кв.м., коридором 3,8 кв.м. в спірній квартирі (а.с. 95-99 т.1). 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 14 липня 2025 року позовні вимоги задоволено частково. Вирішено поділити спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 61,7 кв.м., житловою площею 34,9 кв.м., залишивши у власності ОСОБА_1 1/2 частину вказаної квартири. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 4914,60 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення із закриттям провадження у справі або ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що сторони перебували у шлюбі з 13 січня 2015 року, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Барановичского виконкому Брестської області, актовий запис №16, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 16-17 т.1). 

23 травня 2023 року, згідно договору купівлі-продажу № 1787 від 23 травня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Тетерєвою М.М., ОСОБА_1 було придбано квартиру, що розташована за адресою по АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем (а.с. 28-31, 32-33 т.1). 
За змістом пункту 2.1 вказаного вище договору, продаж нерухомого майна за домовленістю сторін вчиняється за 807800,00 грн, без ПДВ, які покупець сплатив продавцю до моменту укладення цього договору. 
У пункті 6.1 договору купівлі-продажу № 1787 від 23 травня 2023 року зазначено, що на укладення та підписання цього договору надано, зокрема, письмову заяву покупця про те, що він у шлюбі не перебуває, нерухоме майно придбається за особисті кошти. 
У січні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2024 року у справі №199/637/24 шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 19-21, 22-27 т.1); обставини щодо часу припинення сімейних відносин у мотивувальних частинах вказаних вище судових рішень не встановлені. Зазначене вище рішення суду набрало законної сили 18 червня 2024 року. 
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України, відповідно до ч. 3 та ч. 4 зазначеної статті, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або заводом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Статтею 372 ЦК України, визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. 
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Встановлено, що спірна квартира по АДРЕСА_1 придбана відповідачем 23 травня 2023 року у період зареєстрованого шлюбу сторін, тому це майно є об`єктами спільної сумісної власності подружжя. 
Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. 
Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи приписів статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. 
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. 
Вказівка у резолютивній частині рішення на проміжні висновки суду, а саме, що спірна квартира визнається об`єктом спільної сумісної власності, не призведе саме по собі до захисту порушеного права позивача за первісним позовом, оскільки остаточним правовим результатом вирішення спору щодо поділу майна, як об`єкта права спільної сумісної власності, є визнання права власності на половину спірного майна або врахування його вартості при поділі усього майна подружжя, зокрема, у випадку стягнення компенсації вартості такого майна. 
Отже, встановлення належності спірної квартиридо об`єкту права спільної сумісної власності подружжя є обставиною, яка потребує встановленню для вирішення заявленого спору, виходячи з його підстав, та не є самостійною вимогою та способом захисту, який потребує вирішення та вказівки у резолютивній частині судового рішення. 
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 22 грудня 2021 року у справі №726/1388/16. 
Належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на квартиру по АДРЕСА_1  відповідачем не представлено; клопотання про витребування відповідних нових доказів судом - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи, протоколами судових засідань.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги неспростування відповідачем презумпції спільної сумісної власності подружжя на придбане у період шлюбу (після восьми років спільного проживання у шлюбі) нерухоме майно – квартиру по АДРЕСА_1 , – колегія дійшла висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності по 1/2 частині за кожним на спірну квартиру. 
У зв`язку з чим, рішення місцевого суду в частині залишення у власності ОСОБА_1 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 підлягає зміні, вказавши про визнання за  ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . 
Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставне встановлення місцевим судом факту руйнування внаслідок артилерійських обстрілів житла позивачки, то такий факт в оскаржуваному рішенні не встановлювався. 
Відповідно до частини першої статті 265 ЦПК України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин.
Частиною третьою статті 265 ЦПК України встановлено, що в описовій частині рішення зазначаються: 1) стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача; 2) заяви, клопотання; 3) інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо).
У мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.
В оскаржуваному рішенні зазначено, зокрема, в описовій частині, що належне позивачці житло було зруйноване внаслідок артилерійських обстрілів, що є стислим викладом позиції позивачки (обґрунтування позову), а не встановленим судом фактом. 
Мотивувальна частині оскаржуваного рішення не містить встановленого відповідного факту. Крім того, така обставина сама по собі не свідчить про підтвердження чи спростування придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя. 
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, зокрема, що протягом 2022–2023 років він, як військовослужбовець Збройних Сил України, отримував додаткову винагороду за виконання бойових завдань, які мають компенсаційний і персональний характер та належать йому на праві особистої приватної власності.
Судом установлено, що ОСОБА_1 отримував дохід у 2022 році у загальному розмірі 733450,34 грн (усього нараховано 894124,38 грн - 160 674,04 грн податки) та у спірний період (до придбання спірної квартири) з січня по травень 2023 року включно в загальному розмірі 161247,20 грн (усього нараховано 196642,92 грн - 35395,72 грн податки), а всього за цей період з січня 2022 року по травень 2023 року включно з відрахуванням податків - 894697,54 грн, що підтверджується довідками про доходи (а.с. 129, 130 т.1).
Встановлено, що ОСОБА_2 під час шлюбу з відповідачем працювала, мала дохід, що підтверджується довідкою Управління освіти Курахівської міської ради від 02.02.2026 №01-24/29, згідно якої, зокрема, у вересні 2021 року позивачці було нараховано 28186,24 грн, у лютому 2022 — 12721,25 грн, у вересні 2022 — 13896,92, у лютому 2023 — 13021,86 грн тощо. Доходи від трудової діяльності позивачки також складали сімейний бюджет сторін, що не спростовано відповідачем.
За змістом пункту 2.1 договорукупівлі-продажу № 1787 від 23 травня 2023 року, продаж спірної квартири за домовленістю сторін вчиняється за 807800,00 грн, без ПДВ, які покупець сплатив продавцю до моменту укладення цього договору. 
Згідно з частиною другою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. 
Відповідачем не доведено, що спірна квартира була придбана саме за рахунок коштів, які належать йому на праві особистої приватної власності. Надані суду відомості про доходи відповідача свідчать про їх змішаний характер, оскільки включають не лише можливі додаткові винагороди, а й грошове забезпечення військовослужбовця (заробітну плату). Відповідно до положень Сімейного кодексу України, такі доходи, отримані під час шлюбу, належать до спільної сумісної власності подружжя. 
Крім того, сам по собі розмір отриманого доходу не свідчить про його фактичне накопичення у повному обсязі. Очевидним є те, що частина цих коштів у відповідний період використовувалася на поточні витрати сім`ї та базові потреби життєдіяльності сторін, що виключає можливість автоматичного ототожнення суми доходів із сумою заощаджень. Відтак, відсутні належні та допустимі докази того, що саме особисті кошти відповідача були збережені, відокремлені від спільних коштів та безпосередньо спрямовані на придбання спірної квартири.
За таких обставин відповідач не спростував презумпцію спільності майна подружжя, а тому відсутні підстави вважати, що спірна квартира була придбана за рахунок його особистих коштів. 
Крім того, згідно змісту апеляційної скарги, ОСОБА_1 визнає факти систематичних переказів ним коштів своїй дружині, передачі йому дружиною готівкових коштів під час зустрічі у м.Львові у розмірі 6000,00 доларів США. 
Із наведених пояснень самого відповідача вбачається, що він фактично визнає існування спільного бюджету подружжя у спірний період. ОСОБА_1 не заперечує регулярного руху коштів між сторонами, передачі грошових сум позивачці, їх подальшого зберігання та часткового використання. Такі обставини за своєю суттю свідчать про ведення спільного бюджету та обіг спільних коштів, а не про існування відокремлених фінансів кожного з подружжя. 
Твердження відповідача про нібито виключно особистий характер коштів та передачі їх лише на зберігання дружині є недоведеними. 
Відповідно до частини шостої статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. 
Судом не встановлено фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами до розірвання шлюбу в судовому порядку. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2024 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2024 року у справі №199/637/24 не містять встановленого факту припинення фактичних шлюбних відносин, зокрема, й до пред`явлення ОСОБА_2 у січні 2024 року відповідного позову про розірвання шлюбу (а.с. 19-21, 22-27 т.1). 
Щодо посилань апелянта на наявність у нього особистих коштів на депозитному рахунку є недоведеними, адже належних та допустимих доказів періоду відкриття відповідного рахунку (до чи після реєстрації шлюбу), походження коштів, що розміщені на ньому, суду не представлено. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Апеляційна скарга не містить доводів про незаконність рішення місцевого суду в частині відмови у встановленні порядку користування квартирою. Тому суд апеляційної інстанції розглядає справу в межах доводів апеляційної скарги, згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України.
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає частковій зміні. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, суд, –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково. 
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 14 липня 2025 року в частині залишення у власності ОСОБА_1 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 – змінити, вказати про визнання за  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . 
В іншій частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 14 липня 2025 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 
Повний текст постанови складено 06 квітня 2026 року. 

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

О.В. Агєєв