ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
1 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 344/3204/21
провадження № 61-9289св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Карпенко С. О., 
суддів: Ігнатенка В. М., Сердюка В. В., Ситнік О. М., Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивач - Державна установа «Івано-Франківська установа виконання 
покарань (№ 12)»,
відповідачі: ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну 
скаргу Державної установи «Івано-Франківська установа виконання 
покарань (№ 12)» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2022 року, ухвалене у складі судді Мелещенко Л. В., та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року, ухвалену колегією у складі суддів Фединяка В. Д., Максюти І. О., Василишин Л. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У березні 2021 року Державна установа (далі - ДУ) «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12) звернулася з позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про виселення з кімнати в гуртожитку.
В обґрунтування позову вказувало, що ОСОБА_1 працювала в установі на посаді інженера (з енерго- та комунального забезпечення) інженерно-експлуатаційної групи ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» на підставі наказу цієї установи від 20 березня 2018 року № 35 о/с.
16 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до адміністрації ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» з рапортом про надання кімнати у гуртожитку для проживання її з сім`єю у складі чоловіка ОСОБА_3 та дочки ОСОБА_2 . 
Вказувало, що на балансі ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» перебуває гуртожиток для особового складу, розташований 
на АДРЕСА_1 .
Протокольним рішенням адміністрації установи від 18 травня 2018 року № 1 за погодженням з профспілковим комітетом ОСОБА_1 видано право на зайняття жилої площі в гуртожитку для особового складу в кімнаті 
АДРЕСА_2 . На підставі зазначеного рішення ОСОБА_1 21 травня 2018 року надано ордер на жилу площу в гуртожитку серії УВП № 6. Також 21 травня 2018 року ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» та ОСОБА_1 уклали договір найму з відшкодуванням витрат на утримання нерухомого майна та комунальних 
послуг № Г-101. 
18 травня 2018 року ОСОБА_1 зверталася з рапортом про одержання дозволу зареєструвати місце проживання дочки ОСОБА_2 у кімнаті № 5 вказаного гуртожитку. Протокольним рішенням адміністрації установи від 18 травня 
2018 року № 2 за погодженням з профспілковим комітетом надано дозвіл на реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 у вказаній кімнаті.
Наказом ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» від 19 жовтня 2020 року № 90 о/с ОСОБА_1 звільнено з Державної кримінально-виконавчої служби України за власним бажанням. 
Позивач вказував на існуюче у нього право виселити відповідачів без надання іншого житла у зв`язку з припиненням ОСОБА_1 проходження служби 
в ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)». Чоловік 
ОСОБА_1 - ОСОБА_3 у трудових відносинах з позивачем не перебував. 
За таких обставин просили виселити ОСОБА_1 та членів її сім`ї: чоловіка - 
ОСОБА_3 і дочку ОСОБА_2 з кімнати № НОМЕР_1 площею 42,3 кв. м гуртожитку для особового складу, який перебуває на балансі ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» і розташований на 
АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 11 квітня 2022 року відмовлено у задоволенні позову.
Суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_4 27 вересня 
2010 року прийнята в Державну кримінально-виконавчу службу (далі - ДКВС) України, а 19 жовтня 2020 року звільнена зі служби в ДКВС України відповідно до частини п`ятої статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 10 років 19 днів, у пільговому - 13 років 
4 місяці 25 днів. Отже, стаж роботи ОСОБА_1 у ДКВС України складає в загальному понад 10 років.
Також місцевий суд врахував, що рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 18 листопада 2021 року № 1542 надано висновок про недоцільність виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
з кімнати АДРЕСА_3 .
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року апеляційну скаргу ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» залишено без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2022 року - без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про відсутність підстав для виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У жовтні 2022 року ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення процесуального права, просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2022 рокута постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами першої та апеляційної інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові 
від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), про те, що «статті 124-125 ЖК передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого жилого приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування.
Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники».
Заявник вказує про помилковість висновків судів про те, що ОСОБА_1 пропрацювала у ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)», яка їй надала кімнату в гуртожитку, більше 10 років, оскільки згідно з її послужним списком:
- 30 вересня 2010 року вона розпочала службу у ДКВС України на посаді інспектора групи по роботі з особовим складом в Івано-Франківському слідчому ізоляторі управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Івано-Франківській області;
- з 1 січня 2011 року ОСОБА_1 проходила службу в Західному міжрегіональному управлінні з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції;
- 21 березня 2018 року ОСОБА_4. призначена на посаду інженера (з енерго- та комунального забезпечення) інженерно-експлуатаційної групи ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)».
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 8 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявника про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норми права без урахування 
висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, 
викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року 
у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судами встановлено, що згідно з витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, на балансі ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» перебуває гуртожиток для особового складу із складськими приміщеннями, розташований на АДРЕСА_1 .
20 березня 2018 року начальник ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» прийняв наказ № 35 о/с, яким призначив майора внутрішньої служби ОСОБА_1 на посаду інженера (з енерго- та комунального забезпечення) інженерно-експлуатаційної групи вказаної державної установи з 14 тарифним розрядом з посадовим окладом 3 660 грн з 21 березня 2018 року.
16 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до начальника ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» з рапортом про надання кімнати у відомчому гуртожитку цієї установи для подальшого проживання разом зі своїм чоловіком ОСОБА_3 та дочкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
18 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до начальника ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» з рапортом про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини - ОСОБА_2 у кімнаті АДРЕСА_3 .
З протоколу № 1 засідання адміністрації ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» щодо надання кімнат в гуртожитку для особового складу 
від 18 травня 2018 року суди встановили, що вказана комісія вирішила:
- надати ОСОБА_1 дозвіл на проживання в кімнаті № НОМЕР_1 вказаного гуртожитку для особового складу;
- видати ОСОБА_1 ордер на жилу площу в гуртожитку;
- дозволити її чоловіку - ОСОБА_3 та дочці ОСОБА_2 проживання у кімнаті АДРЕСА_4 разом з ОСОБА_1 ;
- укласти з ОСОБА_1 договір найму жилого приміщення з відшкодуванням витрат на утримання нерухомого майна та комунальних послуг.
Протоколом № 2 засідання адміністрації ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» надано дозвіл інженеру (з енерго- та комунального забезпечення) інженерно-експлуатаційної групи вказаної державної установи ОСОБА_1 
на реєстрацію проживання її дочки ОСОБА_2 , 2011 року народження, у кімнаті гуртожитку для особового складу, розташованому на 
АДРЕСА_1 .
21 травня 2018 року ОСОБА_1 видано ордер серія УВП № 6 на право зайняття кімнати № 5 площею 42,3 кв. м у вказаному гуртожитку.
Цього ж дня ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» як наймодавцем та ОСОБА_1 як наймачем укладено договір № 9-101 найму з відшкодуванням витрат на утримання нерухомого майна та комунальних послуг, 
за умовами якого наймодавець надав наймачу у користування жиле приміщення (кімнату № НОМЕР_1 в гуртожитку для особового складу житловою площею 42,3 кв. м) на АДРЕСА_1 , а наймач прийняв у користування надане жиле приміщення і зобов`язується проводити оплату за проживання у розмірі та порядку, передбаченими цим договором.
Наказом від 19 жовтня 2020 року № 90 о/с майора внутрішньої служби ОСОБА_1 старшого інспектора (з організації комунально-побутового та інтендантського забезпечення) відділу інтендантського та господарського забезпечення ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12) з 19 жовтня 2020 року звільнено з роботи за власним бажанням; вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 10 років 19 днів, у пільговому - 13 років 4 місяці 25 днів.
Листами від 29 грудня 2020 року та від 26 січня 2021 року ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» просила ОСОБА_1 виселитися з вказаної кімнати у гуртожитку, наданої їй для проживання під час служби у зазначеній установі, та припинити дію договору найму з відшкодування витрат на утримання нерухомого майна та комунальних послуг від 21 травня 2018 року № Г-101.
11 та 18 лютого 2021 року комісія ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» склала акти про те, що на час проведення обстеження у зазначеній кімнаті ОСОБА_1 , якій було надано дозвіл на проживання на період 
служби у вказаній державній установі, була відсутня. В кімнаті перебували мати ОСОБА_1 - ОСОБА_5 та донька ОСОБА_6 .
Суди встановили, що місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано у кімнаті АДРЕСА_3 .
З трудової книжки ОСОБА_4 , заведеної 3 червня 2005 року, суди встановили, що 27 вересня 2010 року її прийнято в Державну кримінально-виконавчу службу України, а 19 жовтня 2020 року - звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до частини п`ятої 
статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» 
(за власним бажанням).
Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).
У пункті 2 статті 8 Конвенції чітко визначені підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі 
пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року 
у справі «McCann v. the United Kingdom», заява № 19009/04, пункт 50).
Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 Житловий кодекс України).
Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.
У справі, що переглядається в касаційному порядку, спірні правовідносини стосуються виселення особи із службового житла після припинення трудових правовідносин.
Статтею 124 ЖК України передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним жилого приміщення.
Проживання у службовому житлі після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин.
Водночас, стаття 125 ЖК України передбачає випадки, коли особу не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, це стосується: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року 
у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), про неврахування висновків
якої зазначає заявник у касаційній скарзі, зазначено, що статті 124-125 ЖК України передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого жилого приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив про неможливість виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 пропрацювали у ДКВС України більше 10 років, що підтверджується записом в її трудовій книжці, і такі обставини належними і допустимими доказами позивач не спростував.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про недослідження судами послужного списку ОСОБА_1 . Його змісту суди надали належну оцінку і, дослідивши цей доказ у сукупності з іншими, долученими до справи, встановили, що ОСОБА_1 27 вересня 2010 року призначена на посаду інспектора групи по роботі з особовим складом Івано-Франківського слідчого ізолятора, правонаступником якого є ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12); відомостей про звільнення ОСОБА_1 ні записи у послужному списку, ні трудова книжка не містять.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що ОСОБА_1 пропрацювала в органах ДКВС України в Івано-Франківській області більше 10 років, тому не підлягає виселенню разом з сім`єю з вказаної кімнати у гуртожитку відповідно до пункту 2 частини першої 
статті 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року 
у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), оскільки у вказаній справі особа, про виселення якої заявлено позов, працювала в установі, що надали їй службове жиле приміщення, менше десяти років, отже правовий висновок, викладений у вказаній постанові, не є релевантним до правовідносин у справі, що переглядається.
Отже доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильних висновків судів та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК 
України оскаржувані судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням 
норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої 
статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 серпня 
2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточноюі оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач Судді 	С. О. Карпенко В. М. Ігнатенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік І. М. Фаловська