ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1193/26 Справа № 172/835/24 	  	Суддя у 1-й інстанції -  ОСОБА_1  Суддя у 2-й інстанції -                 ОСОБА_2 	

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого-судді    ОСОБА_2 
суддів      ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
за участю секретаря    ОСОБА_5 
прокурора     ОСОБА_6 
представника потерпілої   ОСОБА_7 
захисника     ОСОБА_8 
обвинуваченої     ОСОБА_9 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Синельниківської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_10 , представника потерпілого ОСОБА_7 , який діє в інтересах потерпілої ОСОБА_11 на вирок Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023041420000329 відносно:
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, яка народилася в м. Павлоград Дніпропетровської області, має середню освіту, працює у ФОП « ОСОБА_12 » на посаді представник торговельного відділу дистриб`юції ЛГВ, заміжня, має на утримання малолітнього сина – ОСОБА_13 , 2021 року народження, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима, 
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Вироком Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2025 року  ОСОБА_9  визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9  від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки, зобов`язавши її відповідно до ст. 76 КК України періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Позовні вимоги ОСОБА_11 до ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням в сумі 100000 (сто тисяч) гривень 00 копійок. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Як встановлено судом, під час судового розгляду кримінального провадження прокурор, керуючись положеннями ст. 338 КПК України, змінив пред`явлене обвинувачення з урахуванням висновку експерта № 150 від 24.06.2025 року, складеного за результатами проведення комісійної судово-медичної експертизи. 
Так, 17 жовтня 2023 року близько 15 годині 00 хвилин водій ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 21104» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , який на праві власності належить останній, маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом категорії «В», у світлий час доби, з необмеженою видимістю, із швидкістю близько 40 км/год., рухалася по правій стороні проїжджої частини вул. Соборна, зі сторони вул. Геся в бік вул. Спортивна в сел. Васильківка Синельниківського району Дніпропетровської області.
У вказаний час, в попутному напрямку по правій смузі проїжджої частини, попереду транспортного засобу «ВАЗ 21104» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_9 , рухався технічно справний скутер «HONDA-34 DIO» без реєстраційного номера, під керуванням водія ОСОБА_14 , яка має посвідчення водія на право керування транспортним засобом категорій «А1», «В».
Продовжуючи рух, водій ОСОБА_14 не діяла таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, перед зміною напрямку не переконалася, що це буде безпечним, порушуючи вимоги Правил дорожнього руху п. 10.1 (Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху). На перехресті вулиць Соборна-Привокзальна ОСОБА_14 почала повертати ліворуч на вул. Привокзальна. В цей час водій ОСОБА_9 ігноруючи вимоги ПДР України п. 14.6 «а» (Обгін заборонено: на перехресті) здійснила маневр обгону зліва на вищевказаному перехресті та допустила зіткнення передньою правою частиною керованого нею автомобіля «ВАЗ 21104» з реєстраційним номером НОМЕР_1 з лівою частиною скутера «HONDA-34 DIO» без реєстраційного номера, під керуванням водія ОСОБА_14 .
ОСОБА_14 здійснювала рух на скутері «HONDA-34 DIO», при цьому відбувся контакт (удар) лівою стороною скутера з передньою правою поверхнею рухомого легкового автомобіля «ВАЗ 21104» з реєстраційним номером НОМЕР_2 , внаслідок чого відбулося закидання тіла на автомобіль, на що вказує наявність пошкоджень на правому крилі та лобовому склі справа, з послідуючим відкиданням та ударом її об тверде дорожнє покриття.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_14 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми – перелому потиличної кістки з переходом на основу черепа, забою лівої лобної та лівої скроневої часток, субдуральної гематоми зліва, які в посттравматичному періоді ускладнилися розвитком менінгоенцефаліту, некрозу та дистрофічних змін речовин головного мозку.
За своїм характером, виявлені тілесні ушкодження, за критерієм небезпечних для життя, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень.
Встановлені тілесні ушкодження могли виникнути в термін, який вказаний у постанові про призначення комісійної судово-медичної експертизи, тобто 17.10.2023. Біологічна смерть ОСОБА_14 констатована 01.07.2024 о 05 годині 50 хвилин.
Смерть ОСОБА_14 настала в результаті віддалених наслідків закритої черепно-мозкової травми – перелому потиличної кістки з переходом на основу черепа, забою лівої лобної та лівої скроневої часток, субдуральної гематоми зліва, яка у своєму клінічному перебігу ускладнилася розвитком пост травматичного вогнищевого менінгоенцефаліту, дистрофічних змін в речовині головного мозку.
Встановлені вищевказані тілесні ушкодження є небезпечними для життя у момент заподіяння та знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням її смерті.
Своїми діями, водій ОСОБА_9 грубо порушила вимоги п. 14.6 «а» Правил дорожнього руху України, відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи № СЕ-19/104-24/14673-ІТ від 08.04.2024, вбачається невідповідність вимогам п. 14.6 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору знаходилося в причинному зв`язку з настанням даної ДТП.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Прокурор в своїй апеляційній скарзі та в доповненнях до неї просить вирок Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2025 року відносно ОСОБА_9 , за ч. 2 ст. 286 КК України — скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити обвинуваченій покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнити обвинувачену від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши їй іспитовий строк 2 роки.
В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор зазначає, що судом не застосовано додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортирними засобами на визначений строк зважаючи на те, що обвинувачена офіційно працевлаштована на посаду представника торгівельного відділу дистрибуції ЛГВ ФОП ОСОБА_12 , що передбачає використання транспортного засобу та є основним джерелом засобів для існування та призначене ОСОБА_9 покарання не відповідає ступеню тяжкості та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Крім того, на думку прокурора, що призначене ОСОБА_9 покарання не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Судом під час прийняття рішення про визначення покарання засудженій не враховано того, що обвинувачена вчинила тяжкий злочин грубо порушила вимоги п. 14.6 «а» Правил дорожнього руху України, відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи №CE-19/104-24/14673-ІT від 08.04.2024, вбачається невідповідність вимогам п. 14.6 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору знаходилося в причинному зв`язку з настанням даної ДТП.
Представник потерпілої в своїй апеляційній скарзі просить вирок Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2025 року відносно ОСОБА_9 , за ч. 2 ст. 286 КК України в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_11 до ОСОБА_9 змінити та задовольнити заявлені позовні вимоги.
Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 матеріальну шкоду, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у розмірі 664 194 (шістсот шістдесят чотири тисячі сто дев`яносто чотири) гривні 60 копійок.
Стягнути з ОСОБА_9 на  користь ОСОБА_11 моральну шкоду, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення, у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень 00 копійок.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що за весь час розслідування кримінального провадження та розгляду справи у суді, а це більш ніж 2 роки, ОСОБА_9 лише 23.11.2025, передбачаючи неминучість покарання за скоєне ДТП, яке призвело до смерті людини, вибачилася перед ОСОБА_11 за смерть доньки та перерахувала 10 000 (десять тисяч) гривень в рахунок погашення спричиненої нею матеріальної шкоди. Більше ніяких дій по добровільному відшкодуванню заподіяної шкоди підсудна не здійснила.
Крім того, суд задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 грн та відмовляючи у задоволенні іншої частини позову, зазначив, що на підтвердження матеріальних витрат позивачем подано медичну документацію, а також договір про надання медичних послуг № 4203 від 09.12.2023, укладений між ОСОБА_14 та ТОВ «Медичний реабілітаційний центр “Модричі”», який передбачає надання пакету медичних і реабілітаційних послуг, нейрореабілітації, індивідуального догляду та перебування у палаті інтенсивної терапії строком 90 днів загальною вартістю 657 000 грн. Підпис у договорі від імені замовника виконано ОСОБА_15 . На підставі рахунку № 37822 від 09.12.2023 вартість послуг визначена: нейрореабілітація — 4800 грн, індивідуальний догляд — 1200 грн, перебування у палаті інтенсивної терапії — 1300 грн; замовником і платником зазначено ОСОБА_16 .
Судом не було у повному обсязі досліджено докази у справі, про що свідчить відсутність у описовій частині вироку будь-якої інформації щодо доданих до матеріалів справи Договору доручення від 15.11.2023 та Довіреності від 15.11.2025 на підставі яких довірителем ОСОБА_11 від її ім`я сплачувалися кошти на лікування її дочки – ОСОБА_14 . 
Судом навпаки, вказано, що відсутня жодна згадка про ОСОБА_17 або ФОП ОСОБА_17 , і суд прийшов до висновку що ОСОБА_11 не несла витрати на лікування доньки, оскільки платежі здійснено не нею особисто. 
Тобто, судом проігноровано наявність у матеріалах справи Договору доручення від 15.11.2023 та Довіреності від 15.11.2025 на підставі яких ФОП ОСОБА_18 від ім`я ОСОБА_11 сплачувалися кошти саме на лікування ОСОБА_14 , які входять у склад матеріальної шкоди, спричиненої потерпілій і які підлягають відшкодуванню на її користь з ОСОБА_9 
Станом на момент розгляду справи витрати на лікування ОСОБА_14 становили 940 817 грн. При цьому ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» виплатило ОСОБА_11 страхове відшкодування у розмірі 300 000 грн, а ОСОБА_9 добровільно відшкодовано 10 000 грн. Отже, з урахуванням здійснених виплат фактичний розмір матеріальних витрат на лікування становить 630 817 грн. 
Крім того, позивачкою понесено витрати на поховання доньки у сумі 33 377 грн 60 коп., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №267 від 04.07.2024 та накладною від 02.07.2024. Таким чином, загальна сума матеріальних витрат ОСОБА_11 становить 664 194 грн 60 коп.
Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначив про наявність підстав для її стягнення з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 , однак визначив її розмір у сумі 100 000 грн, врахувавши обставини справи, зокрема порушення з боку ОСОБА_14 (керування скутером без мотошолома та здійснення повороту без увімкнення покажчика), характер отриманих тілесних ушкоджень, що призвели до смерті, глибину фізичних і душевних страждань потерпілої, а також засади розумності та справедливості. При цьому суд послався на те, що страховою компанією вже відшкодовано позивачці 300 000 грн шкоди внаслідок ДТП, фактично врахувавши цю обставину як підставу для зменшення розміру моральної шкоди.
Вказане посилання суду як на підставу зменшення розміру моральної шкоди є грубим порушенням норм матеріального права, оскільки суперечить приписам статті 23 ЦК України, згідно якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Отже, з огляду на викладене, спираючись на приписи ст. 23 ЦК України з урахуванням глибини страждань потерпілої, виходячи з принципів співмірності, справедливості, розумності та виваженості, характеру немайнових втрат (їх тривалості і можливості відновлення), тяжкість вимушених змін у її житті, час та зусилля, необхідні для поліпшення стану, потерпіла вважає за справедливе стягнення на її користь з ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі саме 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень, що буде приблизно співмірною сумою компенсації за такі моральні страждання. 
Позиції учасників судового провадження.
Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просила її задовольнити, вирок суду скасувати в частині призначення покарання та ухвалити в цій частині новий вирок. 
Представник потерпілої підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, також підтримав апеляційну скаргу прокурора.
Обвинувачена та її захисник в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційних скарг, вважають вирок суду законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просили залишити його без змін, стосовно вирішення цивільного позову на розсуд суду.
Мотиви суду
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку учасників судового провадження, їх виступи в судових дебатах та з останнім словом обвинуваченої, перевіривши матеріали провадження в межах поданих апеляційних скарг, обговоривши доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги прокурора та представника потрепілої підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку суду та кваліфікація її дій в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, не є предметом апеляційного розгляду.
Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновок суду про винуватість ОСОБА_9 та на кваліфікацію її дій, не виявлено.
Водночас, доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції вимог закону України про кримінальну відповідальність, а також про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, на думку колегії суддів, є слушними.
Відповідно до положень ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Як витікає з вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Однак вказаних вимог кримінального закону суд першої інстанції не в повному обсязі дотримався.
Призначаючи покарання ОСОБА_9 , суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину; дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не пербуває, заміжня, має на утриманні малолітнього сина, 2021 року народження; обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченої - щире каяття та повне визнання вини, активне сприяння розслідуванню, часткове відшкодування матеріальної шкоди; обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
У сукупності наведених обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим призначення судом першої інстанції покарання ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки із застосуванням ст. 75 КК України.
Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає можливість застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування, і вирішення цього питання законодавець відніс на розсуд суду, в залежності від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог ПДР, наслідків, які настали, тощо.
В кожному конкретному випадку судом можуть бути враховані індивідуальні особливості вчиненого діяння, тривалість протиправної поведінки та її наслідків, а також позиція потерпілого про призначення покарання.
На підставі викладеного, наведені у вироку мотиви, які суд навів на користь висновків про відсутність підстав для призначення додаткового покарання, а саме, що обвинувачена офіційно працевлаштована на посаду представника торгівельного відділу дистрибуції ЛГВ ФОП ОСОБА_12 , що передбачає використання транспортного засобу та є основним джерелом засобів існування є непереконливими з огляду на наслідки вчиненого кримінального правопорушення, а тому колегія суддів погоджується з доводами прокурора про те, що наведене призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Надані документи на підтвердження того, що обвинувачена офіційно працює, за місцем роботи характеризується позитивно, не є підставою не застосування до обвинуваченої ОСОБА_9 додаткового покарання, враховуючи обставини та наслідки вчиненого кримінального правопорушення, а також з огляду на те, що обвинувачена грубо порушила вимоги п. 14.6 «а» Правил дорожнього руху України. Відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи № СЕ-19/104-24/14673-ІТ від 08.04.2024 року, встановлено невідповідність дій обвинуваченої вимогам п. 14.6 ПДР, яка, з технічної точки зору, знаходилася в причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди. 
Отже, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами в цьому випадку не є необхідним і достатнім для його виправлення та не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також меті покарання, якою є запобігання вчиненню нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами.
З урахуванням вищезазначеного, вирок щодо ОСОБА_9 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання на підставі ч. 2 ст. 409, ст. 414 КПК України, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, з ухваленням відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 420 КПК України нового вироку судом апеляційної інстанції, у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання, а саме, призначення додаткового покарання, а тому вимоги апеляційної скарги прокурора підлягають задоволенню.
У зв`язку з наведеним вище, колегія суддів дійшла висновку, що основне покарання ОСОБА_9 повинно бути призначено в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 роки, та із застосуванням ст.75 КК України щодо основного покарання.
На думку колегії суддів, саме таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
Крім того, доводи апеляційної скарги представника потерпілої щодо неправильного вирішення цивільного позову є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, потерпіла ОСОБА_11 звернулась до суду першої інстанції з цивільним позовом до обвинуваченої ОСОБА_9 про стягнення з неї завданої злочином матеріальної шкоди в розмірі 664 194 гривні 60 копійок та моральної шкоди в розмірі 500 000 гривень.
Вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні регламентоване ст. 129 КПК України, в частині першій якої встановлено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Зокрема, наводячи свої мотиви, суд першої інстанції безпідставно відмовив потерпілій в частині стягнення матеріальної шкоди з обвинуваченої, посилаючись на те, що надані позивачкою докази не підтверджують понесення саме нею витрат на лікування та інші пов`язані послуги, з огляду на те, що договір про надання медичних послуг укладений між ОСОБА_14 та ТОВ «Медичний реабілітаційний центр «Модричі», а оплата за такими послугами здійснювалася іншою особою — ФОП ОСОБА_17 , який не є стороною договору, а також відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт відшкодування позивачкою відповідних витрат чи виникнення у неї обов`язку їх компенсації. Крім того, суд зазначив про невідповідність поданих актів виконаних робіт та платіжних документів вимогам належності та допустимості доказів, а також відсутність у частині документів відомостей, що ідентифікують отримувача послуг, що унеможливлює встановлення факту понесення матеріальних збитків саме позивачкою.
Колегія суддів вважає, що обраний судом першої інстанції підхід ставить у залежність право потерпілої на компенсацію, що призводить до істотного обмеження, чи навіть повного нівелювання її права на судовий захист у кримінальному процесі, встановленого ст. 128 КПК України.
Відповідно до ст. ст. 55, 124 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.
Частиною 2 статті 127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні, а згідно ч.1 ст. 128 цього Кодексу особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому КПК (ст. 62 КПК України).
Судом встановлено, що ОСОБА_9 керувала транспортним засобом марки «ВАЗ 21104», р.н. НОМЕР_1 , і внаслідок вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, потерпілій ОСОБА_14 було заподіяно матеріальну та моральну шкоду.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження, загальна вартість витрат на лікування потерпілої становить 940 817 грн 00 коп.
ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» було виплачено ОСОБА_11 300 000 гривень, згідно заяви щодо погодження розміру страхового відшкодування.
ОСОБА_9 добровільно відшкодовано 10 000 гривень. 
Отже, розмір понесених матеріальних витрат на лікування ОСОБА_14 становить 630 817 гривень.
На поховання доньки потерпіла ОСОБА_11 витратила 33 377 гривень. Тобто загальна сума понесених матеріальних витрат ОСОБА_11 становить 664 194 гривень 60 копійок.
На підтвердження заявлених позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди позивачкою, окрім медичної документації ОСОБА_14 , надано договір доручення від 15 листопада 2023 року укладений між ОСОБА_11 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_17 з якого вбачається, що з якого вбачається, що за умовами зазначеного договору доручення ОСОБА_11 (Довіритель) уповноважила ФОП ОСОБА_17 (Повіреного) здійснювати від її імені та за її рахунок оплату медичних послуг, наданих ОСОБА_14 , а також пов`язаних із лікуванням і реабілітацією витрат, зокрема на користь ТзОВ «Медичний реабілітаційний центр Модричі». При цьому Довірителем передано Повіреному грошові кошти у розмірі 500 000 грн з можливістю подальшого фінансування у разі недостатності зазначеної суми, а самі дії Повіреного за договором визначені як безоплатні.
Крім того, було надано договір про надання медичних послуг № 4203 від 09.12.2023 року, укладений між ОСОБА_14 та ТОВ «Медичний реабілітаційний центр «Модричі». Відповідно до умов зазначеного договору, його предметом є надання пакету медичних та реабілітаційних послуг, зокрема нейрореабілітації, індивідуального догляду за пацієнтом, а також перебування в палаті інтенсивної терапії строком 90 днів. Загальна вартість пакету послуг становить 657 000,00 грн. При цьому підпис у договорі від імені замовника ОСОБА_14 здійснено за дорученням ОСОБА_15 .
Згідно з рахунком № НОМЕР_3 від 09.12.2023 року, вартість окремих складових пакету медичних послуг визначена наступним чином: нейрореабілітація — 4 800,00 грн, індивідуальний догляд пацієнта — 1 200,00 грн, перебування в палаті інтенсивної терапії — 1 300,00 грн. Замовником та платником у вказаному рахунку зазначено ОСОБА_16 .
Разом із тим, відповідно до наданих актів про надання послуг від 29.02.2024 року, 13.03.2024 року, 18.03.2024 року, 12.04.2024 року та 03.06.2024 року, кінцевим замовником послуг зазначена ОСОБА_16 . Водночас у графах «Кінцевий замовник» та «Від замовника» зазначено ФОП ОСОБА_17 , що підтверджується наявністю підпису та печатки «Підприємець ОСОБА_17 ». В актах також міститься деталізація наданих послуг, їх обсяг, вартість з урахуванням ПДВ та загальна сума.
Однак, згідно з платіжними інструкціями від 09.12.23, 13.12.23, 17.12.23, 22.12.23, 28.12.23, 02.01.24, 07.01.24, 19.01.24, 04.02.24, 09.02.24, 14.02.24, 19.02.24, 25.02.24, 02.03.24, 12.03.24, 17.03.24, 22.03.24, 28.03.24, 14.04.24, 20.04.24, 25.04.24, 06.05.24, 10.05.24, 16.05.24, 20.05.24 за надання медичних послуг ОСОБА_14 . ОСОБА_17 були сплачені кошти на загальну суму 940817,00 грн року.
Тому наведені докази у своїй сукупності свідчать про те, що оплата медичних послуг, наданих ОСОБА_14 , фактично здійснювалася ФОП ОСОБА_17 , такі дії вчинялися ним на підставі договору доручення від 15 листопада 2023 року, укладеного з ОСОБА_11 , тобто від імені та за рахунок останньої.
З огляду на викладене, здійснення платежів безпосередньо ФОП ОСОБА_17 не спростовує факту понесення витрат саме ОСОБА_11 , оскільки остання надала повіреному грошові кошти для оплати лікування, а також передбачила можливість їх подальшого фінансування.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність належних доказів понесення позивачкою матеріальних витрат є передчасним та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки не враховує правову природу договору доручення та подані докази у їх сукупності.
Так, відповідно до п.3 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Пункт 9 зазначеної Постанови передбачає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Розмір відшкодування моральної шкоди тісно пов`язаний з обставинами справи, з самою особою, оскільки різні протиправні дії призводять до неоднакових наслідків емоційно - психологічного характеру для різних потерпілих залежно від їхніх фізичних та психологічних особливостей тощо.
Обставинами, які підтверджують негативний емоційний стан потерпілого, можуть бути: неможливість продовжувати активне суспільне життя, втрата певних навичок та здібностей, вимушена зміна чи обмеження у виборі професії, втрата роботи, погіршення відносин з оточуючими людьми тощо.
Під час апеляційного розгляду встановлено, що окрім матеріальної шкоди, потерпілій ОСОБА_14 завдані немайнові втрати, спричинені моральними стражданнями та пов`язані з перенесеним фізичним болем, необхідністю утримання дитини доньки, вимушеними негативними змінами, які порушили звичний спосіб її життя.
Між тим, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_14 у сумі 100 000 грн, не надав належної оцінки тому, що дитина втратила матір, а ОСОБА_14 — доньку, з якою вони перебували у тісних сімейних відносинах. З огляду на це апеляційний суд вважає, що визначений розмір відшкодування є неспіврозмірним із зазнаними моральними стражданнями та підлягає збільшенню.
Отже, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора та доводи апеляційної скарги представника потерпілої, та приходить до висновку про скасування вироку щодо ОСОБА_9 в частині призначення покарання та вирішення цивільного позову, з ухваленням нового вироку в цій частині у відповідності з вимогами ст. 420 КПК України.
Керуючись ст.ст.404, 407, 418, 420 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Синельниківської окружної прокуратури ОСОБА_10 — задовольнити.
Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_7 , який діє в інтересах потерпілої ОСОБА_11 — задовольнити частково.
Вирок Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2025 року відносно ОСОБА_9 , за ч. 2 ст. 286 КК України— скасувати в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову.
Ухвалити новий вирок, яким  ОСОБА_9 призначити за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) роки. 
На підставі ст. 75 КК України, звільнити  ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки.
На підставі п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, зобов`язати  ОСОБА_9 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Цивільний позов ОСОБА_11 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з обвинуваченої  ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_11 матеріальну шкоду у розмірі 664 194 (шістсот шістдесят чотири тисячі сто дев`яносто чотири) гривні 60 копійок.
Стягнути з обвинуваченої  ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 300 000 (триста тисяч) гривень 00 копійок
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Копію вироку негайно вручити прокурору та ОСОБА_9 .
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2   ОСОБА_3    ОСОБА_4