Справа №: 398/7701/25	

провадження №: 2/398/1177/26
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
Іменем України 
"03" березня 2026 р. м. Олександрія
Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі:
головуючого судді Стручкової Л.І.,
з участю секретаря судового засідання Дудченко О.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором
В С Т А Н О В И В:
Через систему «Електронний суд» ТОВ «Українські Фінансові Операції» звернулось в суд з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором №4738633 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 15.06.2024 року в розмірі 29716,17 грн та судових витрат, що складаються із судового збору в розмірі 2422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн. Також позивач просить в порядку ч. 10. 11, ст. 265 ЦПК України зобов`язати орган (особу), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 15.06.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір №4738633 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 5000,00 грн, строком на 360 днів, тобто до 09.06.2025 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі від 0,01 % в день (знижена процентна ставка) до 1,50% в день (стандартна процентна ставка). 27.02.2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські Фінансові Операції» був укладений договір факторингу №27/02/2025, відповідно до умов якого до ТОВ «Українські Фінансові Операції» перейшло право вимоги до відповідача за договором №4738633 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 15.06.2024 року. Взяті на себе зобов`язання відповідач належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 29716,17 грн, з яких: 4992,50 грн – заборгованість за тілом кредиту; 17085,14 грн – заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 15.06.2024 року по 27.02.2025 року; 7638,53 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 28.02.2025 року по 09.06.2025 року.
Ухвалою суду від 17.12.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін та призначено до розгляду.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у позовній заяві та окремому клопотанні зазначив, що просить розгляд справи проводити за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило, відзиву на позов не надійшло.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків.
Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини.
Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.
Згідно з ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
За приписами ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема , електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»).
15.06.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір №4738633 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який відповідачем підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
За умовами договору позивач зобов`язався надати відповідачу кредит в розмірі 5000,00 грн, а відповідач зобов`язався повернути кредит в строк 360 днів, тобто до 09.06.2025 року, зі сплатою відсотків в розмірі 0,01% в день за зниженою процентною ставкою та 1,50% в день за стандартною процентною ставкою. Крім того, відповідачем було підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором графік платежів, який є додатком №1 до кредитного договору та паспорт споживчого кредиту.
ТОВ «Лінеура Україна» надало кредит відповідачу шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок відповідача, що підтверджується довідкою від 06.03.2025 року та інформацією наданою від АТ "УНІВЕРСАЛ БАНК" з якої вбачається, що банківська картка № НОМЕР_1 емітована та видана на ім`я відповідача та 15.06.2024 року на зазначену картку зараховано кошти в сумі 5000,00 грн.
27.02.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські Фінансові Операції» укладено договір факторингу №27/02/2024, у відповідності до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» передає (відступає) ТОВ «Українські Фінансові Операції`за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Українські Фінансові Операції» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників. Відповідно до Витягу з Реєстру боржників №1 до Договору факторингу №27/02/2024 від 27.02.2024 року, ТОВ «Українські Фінансові Операції» набуло права грошової вимоги до відповідача за договором №4738633 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 15.06.2024 року.
Статтями 12, 13, 81 та 83 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони та інші учасники справи подають докази безпосередньо до суду.
Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги – це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові.
Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Заміна осіб у зобов`язанні пов`язана з тим, що попередні учасники зобов`язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов`язки переходять до суб`єктів, які їх замінюють.
Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання зобов`язання є належним.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що до позивача, як нового кредитора, перейшло право вимоги до відповідача за договором №4738633 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 15.06.2024 року.
Згідно з розрахунком, наданими позивачем, взяті на себе зобов`язання за кредитним договорами відповідач не виконала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в розмірі 29716,17 грн, з яких: 4992,50 грн – заборгованість за тілом кредиту; 17085,14 грн – заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 15.06.2024 року по 27.02.2025 року; 7638,53 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 28.02.2025 року по 09.06.2025 року.
За приписами ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).
Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Враховуючи те, що відповідач не виконала передбачені договором і законом зобов`язання ні перед первісним кредитором, ні перед новим кредитором – позивачем, внаслідок чого утворилася заборгованість, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 29716,17 грн, з яких: 4992,50 грн – заборгованість за тілом кредиту; 17085,14 грн – заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 15.06.2024 року по 27.02.2025 року; 7638,53 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 28.02.2025 року по 09.06.2025 року.
Щодо застосування ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України.
Позивач у прохальній частині позовної заяви просить в порядку ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України зобов`язати орган (особу), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.
Зазначені положення закону передбачають можливість зазначення в рішенні про нарахування саме відсотків або пені. Натомість передбачене ст. 625 ЦК України стягнення інфляційних втрат є окремим видом відповідальності за порушення грошового зобов`язання та не є відсотками чи пенею в розумінні ч. 10 ст. 265 ЦПК України. Отже, процесуальний закон взагалі не передбачає можливості покладення на орган примусового виконання обов`язку нараховувати інфляційні втрати за механізмом, передбаченим ст. 265 ЦПК України.
Також суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 та від 16.10.2024 у справі № 911/952/22), згідно з якою передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних охоплюються приписами ст. 265 ЦПК України лише за умови, що позивач заявив позовну вимогу про стягнення 3% річних за порушення виконання зобов`язання (за минулий період) та суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення цієї вимоги. 
Предметом позову ТОВ “Українські фінансові операції” є стягнення заборгованості за тілом кредиту та передбаченими договором відсотками, які за своєю природою є платою за користування кредитом відповідно до умов договору, що передбачено статтями 1054, 1056-1 ЦК України, а не відповідальністю за невиконання грошового зобов`язання, що передбачена ст. 625 ЦК України. Вимога про стягнення конкретної суми 3% річних та інфляційних втрат за період прострочення до звернення до суду позивачем не заявлялася і судом не розглядалася. Відтак, оскільки суд не застосував відповідальність за ст. 625 ЦК України у рішенні (через відсутність такої вимоги та законодавчу заборону на період воєнного стану), то не може бути зазначено і про їх нарахування до моменту виконання рішення.
Окрім цього кредитний договір №4738633, на підставі якого ґрунтуються позовні вимоги, був укладений у період дії в Україні воєнного стану.
Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Оскільки законом імперативно встановлено звільнення позичальника від відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України (інфляційні втрати та 3% річних) за прострочення виконання зобов`язань за кредитними договорами у період дії воєнного стану, суд не має правових підстав для задоволення вимоги про нарахування таких платежів на майбутнє до моменту виконання рішення суду.
Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні вимоги про зобов`язання органу (особи), що здійснюватиме примусове виконання рішення, нараховувати інфляційні втрати та 3% річних.
Щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.
Згідно з ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 141, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
За приписами частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частинами 3, 4 статті 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем додано договір про надання правничої допомоги №01/08/2024-А від 01.08.2024 року та акт прийому-передачі наданих послуг №4738633 від 18.11.2025 року, відповідно до якого позивачу надано послуги правової допомоги на загальну суму 10 000,00 грн.
У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі №905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Також Верховний Суду у справі №873/212/21 дійшов висновку про те, що суд може зменшити розмір указаних витрат, коли відображена у відповідних доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) не відповідає критерію розумності та є неспівмірною з обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт.
Суд враховує, що справа про стягнення заборгованості за кредитним договором не є складною та не потребує значного часу і об`єму робіт щодо підготовки матеріалів для подання до суду відповідної позовної заяви, розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, представник позивача подав позовну заяву через систему «Електронний суд», жодного разу в судове засідання не з`явився, обмежившись поданням заяви про розгляд справи без його участі.
З урахуванням переліку наданих послуг адвокатом, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд вважає необхідним зменшити понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу до 5000,00 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 2422,40 грн.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76 – 81, 141, 258, 259, 263 – 265, 268, 280 – 282 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса місця проживання, зареєстрована у встановленому законом порядку: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції» (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Глибочицька, буд. 40, прим. 19, літ. «Н», «П», код ЄДРПОУ 40966896) заборгованість за договором №4738633 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 15.06.2024 року в загальному розмірі 29716 (двадцять дев`ять тисяч сімсот шістнадцять) грн 17 коп, яка складається з:
4992,50 грн – заборгованість за тілом кредиту; 
17085,14 грн – заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 15.06.2024 року по 27.02.2025 року; 
7638,53 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 28.02.2025 року по 09.06.2025 року
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса місця проживання, зареєстрована у встановленому законом порядку: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції» (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Глибочицька, буд. 40, прим. 19, літ. «Н», «П», код ЄДРПОУ 40966896) судовий збір в розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп та витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) грн 00 коп. 
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне рішення складено 03 березня 2026 року.

Суддя Л.І. Стручкова