КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
22-ц/824/6562/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 524/16291/24

09 квітня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Українець В.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області про відшкодування моральної шкоди, -
в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в Автозаводський районний суд м. Кременчука з зазначеним позовом до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України Київської області про відшкодування моральної шкоди.
Свої вимоги мотивував тим, що 22 березня 2024 року інспектором поліції щодо нього було винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 1720226. Відповідно до цієї постанови він був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КпАП України та на нього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 340 гривень.
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19 липня 2024 року задоволено його позов до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови, постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 1720226 від 22 березня 2024 року скасовано.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19 липня 2024 року залишено без змін.
Внаслідок конфліктної ситуації, його незаконної зупинки, приниження його честі та гідності, психологічного тиску, вимог про пред`явлення документів, значного позапланового затримання в дорозі, що призвело до стресової ситуації, глибоких душевних страждань у зв`язку з протиправною поведінкою працівників поліції, йому була завдана моральна шкода.
На підставі вище викладеного, просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з держави Україна шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 10 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою судді Автозаводського районного суду м. Кременчука від 03 січня 2025 року справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 грудня 2025 року відмовлено в задоволенні позову  ОСОБА_1  до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області про відшкодування моральної шкоди.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 01 січня 2026 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, який задовольнити позовні вимоги.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими зважаючи на наступне.
Судом першої інстанції не було враховано, що незаконним притягненням до адміністративної відповідальності шляхом накладення штрафу, позивачу було завдано моральної шкоди, оскільки ОСОБА_1  має значний стаж керування транспортними засобами. 
Окрім цього дане звинувачення вибило його з нормального життєвого ритму, для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану потрібний був значний час, притягнення до адміністративної відповідальності вплинуло на його громадянську та професійну репутацію. 
Також спричинення моральних переживань було зумовлене страхом бути повторно зупиненим працівниками поліції з тих самих підстав, а також необхідністю доводити спочатку працівнику поліції свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, а потім у судових засіданнях доводити протиправність рішення про притягнення до адміністративної відповідальності; у порушенні нормального способу життя, оскільки він змушений був знайти адвоката, а також підлаштовувати особистий час для зустрічей зі своїм захисником та для відвідування судових засідань.
Солом`янський районний суд м. Києва залишив поза увагою той факт, що закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність складу адміністративного правопорушення свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. В результаті ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування має здійснюватися незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.
Враховуючи неправомірність дій відповідача, перенесені хвилювання ОСОБА_1 з приводу безпідставного притягнення до адміністративної відповідальності, розмір заподіяної моральної шкоди, завданої поліцейським внаслідок скоєння ним протиправних дій, Позивач оцінює в 10 000 гривень (десять тисяч гривень). Це сума, яка необхідна для того, щоб хоч якимось чином загоїти отримані душевні страждання та моральні переживання, які Позивач отримав, а також відновити свій психічний та психологічний стан.
12 січня 2026 року на адресу Київського апеляційного суду від представника Департаменту патрульної поліції - Семотюка Т.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Зазначає, що вимоги апеляційної скарги необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню, оскільки, позивачем до як до апеляційної скарги, так і до позовної заяви не було додано будь яких переконливих належних чи допустимих доказів заподіяння йому моральної шкоди. Повністю всі аргументи та доводи позивача спростовуються матеріалами справи № 524/3426/24.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 22 березня 2024 року інспектором поліції щодо позивача було винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №1720226.
Відповідно до цієї постанови позивач був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КпАП України та на нього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 340 гривень. 
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19 липня 2024 року задоволено позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови, постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 1720226 від 22 березня 2024 року скасовано, провадження закрито.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19 липня 2024 року залишено без змін. Постанова набрала законної сили.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог,суд першої інстанції посилався на те, що позовна заява не містить жодного посилання на те, в чому саме полягали моральні переживання чи страждання позивача, їх обсяг, а також не доведено та навіть не вказано, за яких обставин чи якими діями або бездіяльністю відповідачів заподіяна позивачу моральна шкода при вирішенні питання про накладення на нього штрафу.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У відповідності до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За змістом ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.2 ст. 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (див. пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).
Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).
З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.
Проте, позивачем не надано ні до суду першої інстанції ні до суду апеляційної інстанції жодних медичних довідок, висновків чи інших документів, які б вважалися належними та допустимими доказами моральних страждань, душевних хвилювань, приниження його часті та гідності, що прямо опосередковано підтвердили б заподіяння йому душевних страждань, і як наслідок заподіяння йому шкоди, розмір якої скаржником не обґрунтований.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутності події та складу такого порушення не презюмує завдання позивачу моральної шкоди.
У разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських, щодо складання такого протоколу.
У постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 Велика Палата Верховного Суду також виснувала, що при невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення.
Як вбачається з матеріалів справи, 22 березня 2024 року інспектором поліції щодо позивача було винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №1720226.
Відповідно до цієї постанови позивач був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КпАП України та на нього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 340 гривень. 
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19 липня 2024 року задоволено позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови, постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 1720226 від 22 березня 2024 року скасовано, провадження закрито.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19 липня 2024 року залишено без змін. Постанова набрала законної сили
Фактично у цій справі доводи позивача зводяться до незгоди із діями працівників Департаменту патрульної поліції та постановою про адміністративне правопорушення, натомість у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження порушення особистих немайнових прав позивача, завдання шкоди його здоров`ю та душевних страждань, а отже заподіяння їй внаслідок неправомірних дій відповідача моральної шкоди.
Очевидної невідповідності постанови вимогам закону або інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності, матеріали справи не містять.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є вірним.
Загалом доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі судового рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Соломянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2025 року - слід залишити без змін.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 грудня 2025 року- залишити без змін.
Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та не може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий Судді: