УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №274/9091/24 Головуючий у 1-й інст. Корбут В. В. 
Категорія 44 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Борисюка Р.М.,
суддів Павицької Т.М., Талько О.Б.,
з участю секретаря 
судового засідання Лугини О.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 274/9091/24 за позовом представника  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Таргонія Вадима Миколайовича до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Таргонія Вадима Миколайовича на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 серпня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Корбута В.В. у місті Бердичеві,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2024 року представник позивачів – адвокат Таргоній В.М. звернувся з даним позовом, в якому просив стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі АТ «Українська залізниця», відповідач, Товариство) на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в якості відшкодування моральної шкоди, завданої смертю по 250 000 грн без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Позовні вимоги мотивував тим, що 28 серпня 2022 року на 16 км залізничної колії Шепетівка-Козятин, неподалік села Великі Гадомці Бердичівського району Житомирської області електропотяг №6260 скоїв наїзд на ОСОБА_3 , 1962 року народження, який від отриманих травм помер. 
За фактом наїзду потягом на ОСОБА_3 , внесено відомості до ЄРДР №12022060480000596 та розпочато досудове розслідування. Внаслідок смерті ОСОБА_3 його дружині та дочці було спричинено моральну шкоду, яку вони оцінюють в розмірі по 250 000 грн кожній.
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 серпня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 30 000,00 грн моральної шкоди (без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів). Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 20 000,00 грн моральної шкоди (без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.
У поданій апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 – адвокат Таргоній В.М. просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.
Зазначає, що судом не було враховано жодні аргументи позивачів, суд не прийняв і не відкинув будь яких доводів про розмір моральної шкоди, які наводили позивачі. Фактично при розгляді справи суд врахував лише грубу необережність потерпілого.
Місцевий суд помилково врахував таку обставину, як груба необережність, оскільки вчинення самогубства є умислом, а не грубою необережністю, що (за наявності відповідних доказів) мало б бути підставою для відмови в позові, покази свідка, що містяться в матеріалах кримінального провадження є письмовими доказами, а не показами свідка. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що свідчили б про вчинення потерпілим самогубства.
Звертає увагу, що оскаржуване рішення не узгоджується з сталою практикою розгляду подібних справ в тому числі щодо розміру відшкодування у випадку грубої необережності потерпілих.
У поданому відзиві представник АТ «Українська залізниця» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, - без змін.
Представник ОСОБА_1 – адвокат Таргоній В.М. подав заяву про розгляд справи без його участі та участі позивачів. Підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи. Розгляд справи було призначено на 14 квітня 2026 року о 10:00 год. Водночас заява про відкладення розгляду справи надійшла до суду 14 квітня 2026 року о 11:16 год, тобто після призначеного часу судового засідання.
Отже, на момент початку розгляду справи суд не був обізнаний про намір представника відповідача заявити відповідне клопотання, що позбавило суд можливості своєчасно вирішити питання про відкладення розгляду справи та належним чином організувати судовий процес.
Крім того, подання такої заяви після часу, на який було призначено судове засідання, свідчить про несвоєчасність її подання та не може визнаватися поважною підставою для відкладення розгляду справи.
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 та частини 2 статті 247 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що смерть ОСОБА_3 сталася внаслідок його грубої необережності, а розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду з огляду на таке.
Судом установлено, що 28 серпня 2022 року о 23 год 09 хв. на 16 км п.8 перегон Бердичів-Козятин -2 на парній колії в напрямку станції Козятин, що поблизу села Великі Гадомці Бердичівського району Житомирської області електропотяг марки Р9М-551 № 6260 сполученням Шепетівка-Козятин-1 під керуванням машиніста ОСОБА_4 помічника машиніста ОСОБА_5 здійснив наїзд на ОСОБА_3 , який від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці, що підтверджується матеріалами кримінального провадження № 12022060480000596 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого частини 3 статті 276 КК України.
Факт смерті ОСОБА_3 , підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 23 лютого 2023 року (а.с.8).
За даним фактом 29 серпня 2022 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 12022060480000596 за частиною 3 статті 276 КК України.
Як вбачається з Акту службового розслідування аварії від 05 вересня 2022 року, вини залізниці у загибелі ОСОБА_3 немає. Травмування потерпілого сталося внаслідок порушення ним п.2.5 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.
Довідкою розшифровки швидкостемірної стрічки поїзда № 6260 за 28 березня 2022 року на 16 км підтверджується факт застосування екстреного гальмування для запобігання наїзду на людину.
З висновку експерта № 142 при розтині трупа ОСОБА_3 слідує що смерть потерпілого настала внаслідок травми з залученням декількох ділянок тіла, яка ускладнилась травматичним шоком, що призвело до зупинки серця. При судово-токсологічній експертизі № 1403 від 12 вересня 2022 року у крові ОСОБА_3 не виявлено метиловий, етиловий, ізопропиловий, н-пропиловий, ізобутиловий, н-бутиловий, ізоаміловий спирт.
Враховуючи, що смертельне травмування ОСОБА_3 настало внаслідок недотримання ним вимог п.2.5 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, постановою слідчого від 29 вересня 2022 року кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого частиною 3 статті 276 КК України.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Частиною першою статті 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (обов`язків).
За правилами частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.
Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки – роботодавець.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05 червня 2019 року у справі №461/8496/15-ц виснувала, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід враховувати вимоги статей 1166, 1187 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.3, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 №54, пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо); перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо). При наближенні поїзда до перону або платформи громадяни повинні стежити за звуковими сигналами, що подаються з локомотива, моторвагонного рухомого складу та іншого спеціального самохідного рухомого складу, уважно слухати оповіщення, що передаються по гучномовного зв`язку; при наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід.; переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м.
Згідно пункту 3 Правил поведінки громадян на залізничному транспорті, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.1995 № 903, особи, які не належать до працівників залізничного транспорту, не мають права ходити по залізничних коліях, знаходитися у службових приміщеннях залізниці, крім приміщень, де здійснюється прийом громадян, у вагонах під час їх відстою.
Норми матеріального права передбачають, що обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид, умисний злочин).
Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).
Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються у випадках завдання шкоди майну, а також ушкодженням здоров`я фізичній особі. Підставою для цього може бути груба необережність потерпілого, наприклад перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо.
Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дій, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).
Матеріалами справи доведено, що померлий  ОСОБА_3 допустив порушення зазначених вище Правил поведінки та безпеки на залізничному транспорті, але відповідачем не доведено наявність непереборної сили у даному випадку, такі докази відсутні і вони не встановлені судом.
Тому, суд першої інстанції вірно застосував положення частини другої статті 1193 ЦК України і зменшив розмір відшкодування заподіяної позивачам моральної шкоди внаслідок.
Визначаючи безпосередньо розмір моральної шкоди, який підлягає до стягнення із відповідача, місцевий суд правильно взяв до уваги роз`яснення, які містяться у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», де зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілих, тяжкість вимушених змін у їх життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2020 року по справі № 752/17832/14-ц наголосила, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, §62, 12.07.2007).
Колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення про стягнення моральної шкоди у зазначеному вище розмірі, суд першої інстанції належним чином оцінив подані сторонами докази, правильно встановив обставини справи і вірно застосував норми матеріального та процесуального права та дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування заподіяної шкоди, при цьому, місцевим судом враховано обсяг заподіяних душевних страждань позивачам, спричинених смертю  ОСОБА_3 , їх глибину і невідворотність спричинених наслідків.
Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.

За приписами пункту 1 частини 1 стаття 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Таргонія Вадима Миколайовича залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 серпня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 15 квітня 2026 року.