ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/9760/24 Головуючий у 1-й інстанції: Клопот С.Л.
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2026 року м. Київ 
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Черпака Ю.К.,
суддів Кобаля М.І., Штульман І.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу адвоката Кутукова Сергія Олександровича, подану в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року, ухвалене в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
У липні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач/апелянт/ ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач/ ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про: 
- визнання протиправним та скасування рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом від 05 червня 2024 року № 3, в частині відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період на підставі частини шостої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;
- зобов`язання комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 надати (оформити) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період на підставі частини шостої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» за заявою від 04 червня 2024 року.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив про те, що він, будучи військовозобов`язаним, звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі частини шостої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у зв`язку зі звільненням з полону. На підтвердження відповідних обставин ним було подано документи, зокрема акти службового розслідування та нещасного випадку 2014 року, витяг з наказу про звільнення в запас, а також листи Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, які підтверджують факт перебування у полоні під час проходження військової служби. Позивач вказує, що відповідач фактично не розглянув його звернення по суті, залишивши подане клопотання без належної оцінки поданих доказів, а згодом повідомив про відмову у наданні відстрочки, не навівши конкретних правових підстав такої відмови та не надавши витягу з протоколу засідання комісії. Рішення комісії ґрунтується на помилковому висновку про відсутність у нього підстав, визначених законом, оскільки законодавством прямо передбачено право осіб, звільнених з полону, на відстрочку від призову. На момент його звільнення зі служби законодавство не містило окремої процедури звільнення у зв`язку з перебуванням у полоні, однак міжнародні норми, зокрема Женевська конвенція про поводження з військовополоненими, забороняють повторне використання репатрійованих осіб на військовій службі, а відповідні положення є частиною національного законодавства України. Внесення у 2024 році змін до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» лише конкретизувало вже існуюче право, яке відповідач зобов`язаний був застосувати. Отже, рішення комісії є протиправним, таким, що прийняте без урахування всіх обставин справи та поданих доказів, порушує його право на відстрочку, у зв`язку з чим просить його скасувати та зобов`язати відповідача надати відповідну відстрочку.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що надання відстрочки від призову на підставі частини шостої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» можливе лише за одночасної наявності двох юридичних фактів: перебування особи у полоні та її звільнення з військової служби саме у зв`язку із звільненням з полону. При цьому, хоча факт перебування позивача у полоні підтверджений і сторонами не заперечувався, позивач не надав доказів того, що був звільнений зі служби з відповідної підстави, зокрема не подав витягу з наказу про звільнення, який би прямо містив таку причину. Крім того, на момент звернення позивача до відповідача із заявою про надання відстрочки у зв`язку з полоном він уже мав чинну відстрочку від призову, оформлену за підставою бронювання, у зв`язку з чим фактично не підлягав призову на військову службу. Законодавство не передбачає одночасного існування кількох відстрочок за різними підставами, а тому відмова відповідача не призвела до порушення прав позивача. Тому є підстави для висновку про відсутність у позивача порушеного права як обов`язкової умови для судового захисту, оскільки він уже користувався відстрочкою, а також не довів належними доказами наявності передбаченої законом підстави для її надання за частиною шостою статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». У зв`язку з недоведеністю обставин, на яких ґрунтувалися позовні вимоги, суд відмовив у їх задоволенні.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Кутуков С.О., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Зазначає, що суд неправильно витлумачив положення частини шостої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оскільки для надання відстрочки достатнім є встановлений факт звільнення особи з полону та подальшого звільнення з військової служби, тоді як закон не вимагає, щоб у наказі про звільнення була прямо зазначена саме така формулювання підстава. Позивач надав документи, які підтверджують перебування у полоні та звільнення в запас, а тому висновок суду про недоведеність необхідних умов є формальним. Суд безпідставно ототожнив наявність бронювання з відсутністю порушеного права, адже відстрочка у зв`язку зі звільненням з полону є самостійною правовою гарантією та не залежить від існування інших підстав для відстрочки. Тимчасовий характер бронювання не усуває необхідності належного оформлення відстрочки за спеціальною нормою закону, оскільки у разі припинення бронювання особа підлягатиме мобілізації, що і становить порушення її прав. Суд не врахував міжнародні норми, зокрема положення Женевської конвенції про поводження з військовополоненими, які забороняють повторне залучення репатрійованих осіб до військової служби, та конституційний принцип пріоритету міжнародних договорів. Внесені у 2024 році зміни до статті 23 Закону лише конкретизували вже існуючі гарантії, а відмова відповідача фактично звужує їх зміст. Наголосив на процесуальних порушеннях, оскільки суд першої інстанції не дослідив усі надані докази, неправильно розподілив обов`язок доказування та фактично переклав на позивача доведення правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, що суперечить статті 77 КАС України.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, посилаючись на законність рішення суду першої інстанції. Зазначає, що на момент звернення позивача із заявою та на час подання позову він уже мав чинну відстрочку від призову як заброньована особа, підтверджену наказом Мінекономіки та довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1, а законодавство не передбачає одночасного надання одній особі кількох відстрочок за різними підставами, тому його право не було порушене і відсутні підстави для судового захисту. Частина шоста статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» застосовується лише до осіб, які були звільнені зі служби саме у зв`язку із звільненням з полону, тоді як позивач не надав жодного документа, що підтверджує таку підставу звільнення, а у витягу з наказу про звільнення причина не зазначена, тому правових умов для надання відповідної відстрочки не існує. Відповідач заперечив щодо доводів апеляції про процесуальні порушення, зазначаючи, що відзив був належно доставлений представнику позивача через електронний кабінет, а посилання на можливість отримання кількох відстрочок не впливає на відсутність у відповідача повноважень надавати другу відстрочку під час дії першої. Крім того, навіть у разі її оформлення строк такої відстрочки був би коротшим за строк бронювання, що не створює для позивача жодних додаткових правових наслідків. Право на відстрочку у зв`язку з перебуванням у полоні з`явилось у законі лише з 18 травня 2024 року і не має зворотної дії, а положення Женевської конвенції не встановлюють механізму надання саме відстрочки від мобілізації та не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки питання реалізації таких норм має вирішуватися законодавцем.
Апеляційний розгляд справи відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та на основі наявних доказів.
Згідно з частинами першою та другою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів вирішено продовжити на розумний строк її апеляційний розгляд.
Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, повноту встановлення фактичних обставин справ та їх правову оцінку, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що ОСОБА_1 у 2014 році проходив військову службу під час проведення антитерористичної операції. 
26 липня 2014 року під час виконання обов`язків служби він потрапив у полон.
Факт перебування у полоні був зафіксований та перевірений у встановленому порядку, що підтверджується: актом № 99 про проведення службового розслідування від 12 серпня 2014 року; актом № 100 про нещасний випадок від 12 серпня 2014 року.
Після звільнення з полону позивач був звільнений із військової служби та зарахований до запасу на підставі витягу з наказу командира 1-ї окремої танкової бригади (по особовому складу) від 18 березня 2015 року №36-РС. 
05 березня 2024 року позивача було заброньовано за підприємством за місцем його роботи на період мобілізації, у зв`язку з чим йому надано відстрочку від призову як заброньованій особі. Це підтверджується витягом з наказу Міністерства економіки України № 6055 та довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30 липня 2024 року № 2886. Строк відстрочки за бронюванням визначено з 05 березня 2024 року по 05 грудня 2024 року.
18 травня 2024 року набрали чинності зміни до частини шостої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», якими передбачено, що військовозобов`язані, які проходили військову службу та були звільнені у зв`язку зі звільненням з полону, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації та можуть бути призвані лише за їх згодою.
04 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про надання відстрочки від призову на підставі частини шостої статті 23 Закону, посилаючись на факт перебування у полоні.
За результатами розгляду заяви рішенням комісії, оформленим протоколом від 05 червня 2024 року №3, у наданні відстрочки позивачу відмовлено. Підставою зазначено відсутність документів, які б підтверджували звільнення зі служби саме у зв`язку зі звільненням з полону.
Вважаючи таке рішення протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про його скасування та зобов`язання відповідача надати йому відстрочку.
Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі - Закон № 3543-XII) встановлено правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначено засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
Статтею 23 Закон № 3543-XII встановлено підстави для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Відповідно до частини шостої статті 23 Закон № 3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані з числа громадян, які проходили військову службу та були звільнені зі служби у запас у зв`язку із звільненням з полону. Такі особи можуть бути призвані на військову службу за їх згодою.
Отже, закон пов`язує виникнення права на відстрочку не лише з фактом перебування особи у полоні, а з наявністю спеціальної підстави звільнення зі служби - у зв`язку зі звільненням з полону.
Тобто необхідною є сукупність двох юридичних фактів:
- перебування у полоні;
- звільнення з військової служби саме з цієї причини.
Колегія суддів погоджується з доводами позивача та встановленими судом першої інстанції обставинами, що факт перебування ОСОБА_1 у полоні підтверджений належними доказами та відповідачем не заперечується.
Разом з тим, саме по собі перебування у полоні не породжує права на відстрочку за частиною шостою статті 23 Закон № 3543-XII.
З наданого витягу з наказу командира 1 окремої танкової бригади від 18 березня 2015 року № 36-РС вбачається, що позивача звільнено у запас на підставі пункту 4 Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 15 січня 2015 року № 113-VIII, який передбачав звільнення в запас (демобілізацію) військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію».
При цьому у наказі відсутнє будь-яке формулювання, яке б свідчило про звільнення зі служби у зв`язку зі звільненням з полону.
Інших документів, які б підтверджували саме таку причину звільнення, позивачем ні відповідачу, ні суду не надано.
Колегія суддів також враховує, що на момент звільнення позивача у 2015 році законодавство не передбачало окремої підстави звільнення з військової служби - у зв`язку зі звільненням з полону. Відповідно у наказі об`єктивно зазначено звільнення у запас, а не спеціальну підставу, передбачену нинішньою редакцією закону.
Таким чином, позивач підтвердив факт перебування у полоні, однак не підтвердив юридично значимий факт звільнення зі служби саме з цієї причини, що є обов`язковою умовою застосування частини шостої статті 23 Закон № 3543-XII.
При цьому, подані позивачем разом із заявою інші документи, зокрема акти службового розслідування, акти про нещасний випадок та листи уповноважених державних органів, лише підтверджують факт його перебування у полоні та пов`язані з цим обставини, однак не встановлюють причинно-наслідкового зв`язку між полоном та подальшим звільненням з військової служби. 
Зазначені документи не містять висновку про прийняття рішення командування щодо звільнення позивача саме з підстави звільнення з полону та не змінюють змісту наказу про звільнення, яким його демобілізовано у запас на загальних підставах. 
Відтак вони не можуть вважатися належними доказами на підтвердження юридичного факту, передбаченого частиною шостою статті 23 Закону № 3543-XII.
Крім того, судами встановлено, що на момент звернення із заявою про надання відстрочки позивач уже мав чинну відстрочку від призову як заброньована особа на період з 05 березня 2024 року по 05 грудня 2024 року, що підтверджується витягом з наказу Мінекономіки та довідкою територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову під час мобілізації військовозобов`язані, які заброньовані за органами державної влади, підприємствами, установами та організаціями і перебувають на спеціальному військовому обліку. 
Тобто сам факт бронювання вже є самостійною та достатньою правовою підставою для непризову особи на військову службу під час мобілізації.
Таким чином, на момент подання заяви про надання відстрочки у зв`язку з перебуванням у полоні позивач фактично користувався передбаченою законом гарантією непризову і не підлягав мобілізації.
Нормами статті 23 зазначеного Закону визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких особа не підлягає призову, однак закон не передбачає механізму накопичення або одночасного існування кількох відстрочок за різними пунктами цієї статті. Відстрочка є правовим режимом звільнення від призову, а не окремим майновим чи особистим немайновим правом, яке може існувати паралельно у декількох самостійних видах.
Отже, незалежно від підстави (бронювання чи інша передбачена статтею 23 Закон № 3543-XII) правовий наслідок є однаковим: особа не підлягає призову на військову службу під час мобілізації. Тому відмова у наданні іншої відстрочки не змінює правового становища позивача, не погіршує обсяг його прав та не створює для нього будь-яких негативних правових наслідків.
За змістом частини першої статті 5 КАС України судовий захист надається у разі порушення прав, свобод чи інтересів особи. 
Оскільки право позивача на непризов було реалізовано шляхом бронювання, спірне рішення відповідача не вплинуло на його правовий статус, а відтак відсутній юридичний факт порушення права як необхідна умова судового захисту.
Посилання апелянта на те, що для застосування частини шостої статті 23 Закон № 3543-XII достатнім є сам факт перебування особи у полоні, ґрунтується на неправильному тлумаченні змісту цієї норми.
Наведена норма сформульована імперативно та передбачає наявність сукупності юридичних фактів: особа повинна не лише перебувати у полоні, а й бути звільненою з військової служби у зв`язку зі звільненням з полону. Саме ця підстава звільнення зі служби є юридичним критерієм, з яким закон пов`язує надання відстрочки, оскільки вона підтверджує статус особи як колишнього військовослужбовця, репатрійованого з полону та такого, що не підлягає повторному залученню до служби без його згоди.
Отже, законодавець пов`язав право на відстрочку не з самим фактом полону, який може мати місце за різних обставин, а саме з установленою процедурою звільнення зі служби з відповідної причини. Відсутність у наказі про звільнення формулювання про звільнення у зв`язку зі звільненням з полону свідчить про відсутність визначеного законом юридичного факту, а тому унеможливлює застосування частини шостої статті 23 Закон № 3543-XII.
Доводи апелянта щодо можливості отримання кількох відстрочок також не спростовують висновків суду першої інстанції. Дійсно, закон не обмежує право особи звернутися із заявою про надання відстрочки за різними підставами, однак предметом судового контролю у цій справі є не право на подання заяви, а наявність порушеного права.
Як установлено судом, на момент звернення позивач уже користувався відстрочкою як заброньована особа, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 23 Закону повністю звільняло його від призову під час мобілізації. 
Оскільки правовий наслідок усіх підстав, передбачених цією статтею, є однаковим - непризов на військову службу, ненадання іншої відстрочки не вплинуло на обсяг прав позивача та не змінило його правового становища. Таким чином, відсутній юридичний факт порушення права, що є необхідною умовою для задоволення позову.
Не заслуговують на увагу і посилання апелянта на положення Женевської конвенції про поводження з військовополоненими. Міжнародний договір дійсно встановлює загальний принцип неприпустимості повторного використання репатрійованих осіб на військовій службі, однак він не визначає адміністративно-правового механізму реалізації такого принципу у процедурі мобілізації. 
Натомість порядок, умови та підстави надання відстрочки прямо врегульовані спеціальним законом - статтею 23 Закон № 3543-XII.
Отже, при вирішенні спору підлягає застосуванню саме національна норма, яка конкретизує механізм реалізації відповідної гарантії. Посилання на міжнародний акт не може підміняти встановлені законом юридичні критерії та не створює самостійної підстави для надання відстрочки за відсутності передбачених законом умов.
Оскільки суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, то колегія суддів згідно із статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги залишає її без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Кутукова Сергія Олександровича, подану в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Кобаль М.І.

Штульман І.В.