Справа № 490/10551/25
н\п 2/490/2271/2026

Центральний районний суд м. Миколаєва

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року    м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Рябой Д.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє його представниця – адвокат Мотельчук Ю.І., звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» в якому просить стягнути з відповідачана користь позивача 31922,41 грн безпідставно набутих коштів, а також судові витрати.
В обгрунтування позову позивач вказав, що 18.02.2011 року він підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк» і отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку із неналежним виконанням ним зобов`язань щодо повернення отриманого кредиту, рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 19 вересня 2024 року у справі №490/5638/23 (2/490/1981/2024) з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» стягнуто суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 18.02.2011 року у розмірі 49 614,74 грн. Заявлена Банком сума до стягнення у судовому провадженні складала 101 626, 78 грн., проте вказаним рішенням позов було задоволено частково. 
Водночас, сторона позивача стверджує, що, незважаючи на рішення суду, АТ КБ «Приватбанк» не перерахував суму боргу та продовжив обліковувати заборгованість за кредитним договором № б/н від 18.02.2011 року у розмірі 101 626,78 грн. 
Позивач також зазначає, що ним борг, визначений рішенням суду від 19.09.2024 року, було погашено у повному обсязі, в зв`язку з чим, 06.08.2025 приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Довгань В.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №76584936 на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із повним фактичним виконанням рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 19 вересня 2024 року у справі №490/5638/23. 
Також, позивач вказує, що листом від 05.09.2025 року №15534 приватний виконавець Довгань В.В. підтвердила, що при примусовому виконанні виконавчого провадження №76584936 стягувачу – АТ КБ "Приватбанк" було перераховано 50689,10 грн, а саме: 49614,74 грн – основного боргу; 1074,36 грн суму судового збору. Водночас, в період з 01.01.2025 року по 28.07.2025 рік АТ КБ «Приватбанк» самостійно списав з карткового рахунку позивача на погашення заборгованості за кредитним договором № б/н від 18.02.2011 року кошти в загальному розмірі 31 922,41 грн. 
Сторона позивача зазначає, що 01.08.2025 року ОСОБА_1 направив АТ КБ «Приватбанк» претензію про повернення коштів у розмірі 31922,41 грн, яка згідно листа відповідача від 05.09.2025 №20.1.0.0.0/7-250826/78918 залишена без задоволення. Цим же листом ОСОБА_1 для вирішення питання було рекомендовано звернутися до суду. 10.09.2025 ОСОБА_1 звернувся до Національного банку України із заявою про захист прав споживачів банківських послуг, в якій просив Національний банк України вжити заходів до АТ КБ «Приватбанк» щодо відновлення порушених прав споживача фінансових послуг та повернення йому протиправно списаних банком в період з січня 2025 року по серпень 2025 року коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № б/н від 18.02.2011 року у розмірі 32 199,08 грн. Листом від 27.10.2025 №14-0005/82461 Національний банк України повідомив, що незгода із діями банку призводить до виникнення спору, вирішення яких не входить до компетенції та повноважень НБУ, а здійснюється в судовому порядку. 
З огляду на зазначене, сторона позивача зазначає, що оскільки заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 18.02.2011 року в повному обсязі сплачена АТ КБ «Приватбанк» в межах виконавчого провадження №76584936, кошти автоматично списані банком в період з 01.01.2025 року по 28.07.2025 року в загальній сумі 31 922,41 грн. підлягають поверненню позивачу на підставі статей 1212, 1213 ЦК України, оскільки набуті АТ КБ «Приватбанк» без достатньої правової підстави
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.12.2025 року вищезазначену позовну заяву було передано на розгляд за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11.02.2026 року ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.12.2025 року було скасовано, а справу повернуто до Центрального районного суду м. Миколаєва для продовження розгляду.
Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 19.02.2026 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. 
Ухвалою судді від 23.02.2026 року прийнято позовну заяву до свого провадження та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
05.03.2026 року представником АТ КБ «Приватбанк» - Шевченка А.О. надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача вважає вимоги необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, мотивуючи це тим, що позивач просить стягнути з Банку 31922,41 грн, як «безпідставно списані кошти». Проте надана позивачем «Загальна виписка» за період 01.01.2025–02.09.2025 спростовує цей розрахунок: загальна сума надходжень на рахунок позивача (закінчується на * НОМЕР_1 ) за вказаний період становить 79551,64 грн. Згідно з листом приватного виконавця Довгань В.В. від 05.09.2025 № 15534, в межах примусового виконання рішення суду № 490/5638/23 на користь Банку було перераховано загальну суму 50 689,10 грн. (стягнуті з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» сума заборгованості за кредитним договором № б/н від 18.02.2011 року у розмірі 49 614,74 грн та сума судового збору у розмірі 1 074,36 грн). Арифметична різниця між усіма надходженнями та коштами, перерахованими виконавцем, становить: 79551,64 - 50689,10 = 28862,54 грн. Дана сума (28 862,54 грн.) суттєво відрізняється від заявленої в позові суми 31 922,41 грн. 
При цьому, сторона відповідача зазначає, що позивачем не надано належного розрахунку, який би пояснював походження суми 31922,41 грн, що свідчить про безпідставність вимог у заявленому розмірі.
Крім того, представник Банку вказує, що згідно з практикою Верховного Суду (постанова від 02.10.2018 у справі №910/18036/17), ст. 1212 ЦК України застосовується лише у разі, якщо майно набуто без правової підстави. У даному випадку кошти списувалися на підставі діючого договору, який не визнаний недійсним. Списання коштів відбувалося в межах банківського обслуговування рахунку, що передбачено Умовами та Правилами надання банківських послуг, з якими позивач погодився при підписанні анкети-заяви.
За такого враховуючи вищевказане, представник відповідача просить суд відмовити ОСОБА_1 ичу у задоволенні позову в повному обсязі.
Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.
Статтею 174 ЦПК України визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши та перевіривши всі аргументи сторін викладені ними в документах по суті справи та докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19.09.2024 року у справі №490/5638/23 позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 18.02.2011 року у розмірі 49614,74 грн та суму судового збору у розмірі 1074,36 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Судовим рішенням встановлено, що 18.02.2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк» і отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Банк виконав зобов`язання за вказаним договором б/н від 18.02.2011 року виконав у повному обсязі, а саме, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Позивач визначив розмір боргу, який станом на 28.05.2023 року становить 123949,44 грн., з яких: 101626,78 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 22322,66 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом. Разом з тим, позивач, скориставшись правом, передбаченим ст. 49 ЦПК України, подав заяву про зменшення позовних вимог до суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 101626,78 грн.
Також судом встановлено, що укладений між сторонами кредитний договір від 18.02.2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить умов про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, процентна ставка не зазначена. Дана заява-анкета не містить і строку повернення кредиту (користування ним), однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому суд приходить до переконання, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Разом з тим, у вказаній вище виписці по картці, в якій міститься повна інформація про рух коштів на рахунку, відображення всіх операцій за кредитним договором за даними балансу, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей, вбачається, що за період з 01.07.2020 по 01.03.2023 з рахунку відповідача списано та спрямовано позивачем на погашення відсотків суму 52 012,04 грн.
Суд вважає, що вказану суму відсотків позивачем було списано безпідставно, оскільки анкета-заява від 18.02.2011 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків.
За такого, суд доходить висновку про те, що зарахування банком цих коштів до заборгованості по тілу кредиту є неправомірним та безпідставним, а тому вважає, що з відповідача стягненню підлягає сума в розмірі 49614,74 грн (101626,78 – 52012,04).
Отже, суд зазначає про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог і стягнення в примусовому порядку з боржника отриманого ним та непогашеного тіла кредиту в розмірі 49614,74 грн. В решті вимог позову - слід відмовити.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (частина сьома статті 82 ЦПК України).
У постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №910/2164/18 та від 08 липня 2019 року у справі № 908/156/18, на які є посилання в касаційній скарзі, вказано, що преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.
У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №320/4938/17 (провадження №61-26396св18) зазначено, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.
У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №822/1468/17, на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, але в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.
Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (Svetlana Naumenko v. Ukraine, № 41984/98, §53, ЄСПЛ, від 09 листопада 2004 року).
На важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (див., зокрема, пункт 58 постанови від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, провадження № 12-143гс19; пункт 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19); пункт 82 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20).
Вищевказане рішення суду у справі №490/5638/23 набрало законної сили 22.10.2024 року.
06.11.2024 року на виконання даного рішення видано виконавчий лист №490/5638/23 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» суму боргу за кредитним договором у розмірі 49 614,74 грн та суму судового збору у розмірі 1 074,36 грн.
18.11.2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Довгань В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №76584936 з виконання виконавчого листа №490/5638/23 від 06.11.2024 року.
06.08.2025 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Довгань В.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №76584936, якою постановлено закінчити виконавче провадження в зв`язку з погашенням в повному обсязі заборгованості за виконавчим документом. Згідно вказаної постанови залишок нестягненої суми за виконавчим документом 0,00 грн.
Частиною 1 ст. 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.
Відповідно до ч. 3 ст. 1066 ЦК України, банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.
Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.
Відповідно до ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до п. 1.38 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» у цьому Законі наведені нижче терміни та поняття вживаються в такому значенні списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Згідно з п. 26.1 ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.
Згідно з п.1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21.01.2004 року №22 (далі - Інструкція від 21.01.2004 року) кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.
Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (п. 6.1 Інструкції від 21.01.2004 року).
Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.
Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті «Призначення платежу» якого означає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (п. 6.5 Інструкції від 21 січня 2004 року).
Позивач звертаючись до суду стверджував, що АТ КБ «Приватбанк» в період з 01.01.2025 року по 28.07.2025 року незаконно списав з його карткового рахунку на погашення заборгованості за кредитним договором №б/н від 18.02.2011 року кошти в загальному розмірі 31 922,41 грн.
Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.
Аналіз норм ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, встановленого ст. 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.
Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року, справа №3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року, справа №757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).
Отже, положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм ст. 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 6 березня 2019 року, справа №910/1531/18.
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року, справа № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року, справа № 918/47/18, від 1 квітня 2019 року, справа № 904/2444/18.
Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року, справа № 6-2978цс15 та від 3 червня 2016 року, справа №6-100цс15.
Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
На підтвердження незаконного списання грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 стороною позивача надано чотири виписки по картковому рахунку № НОМЕР_2 , а саме:
- 2 однакові виписки за період 01.01.2025 р. по 02.09.2025 р., в якій зазначено баланс на початок періоду: - 102 701,14; баланс на кінець періоду: - 23149,50; усього надходжень: 79551,64;
- виписку про рух коштів без відображення залишків по картці/рахунку за період з 01.01.2025 р. по 28.07.2025 р., в якій зазначено суму надходжень: 31 922,41;
- виписку за період 01.01.2025 р. по 12.08.2025 р., в якій зазначено баланс на початок періоду: - 101626,78; баланс на кінець періоду: - 24812,96; усього надходжень: 76813,82;
Разом з тим, судом при дослідженні вказаних виписок, встановлено, що дані виписки за один і той же період (з січня 2025 р. по серпень 2025 р) містять різні суми балансу на початок періоду, різні суми балансу на кінець періоду, різні суми надходжень.
Тобто з наданих позивачем доказів не вдається можливим встановити що АТ КБ «Приватбанк» було списано 31922,41 грн саме в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором б/н від 18.02.2011 року.
Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції то захист драв людини і основоположних, свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (Постанова ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц)
Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
У постанові від 27.05.2020 у справі № 2-879/13 Верховний Суд зазначив, що сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі, належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.
Крім того, у постанові від 01.11.2023 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду (справа №462/2056/20, провадження №61-3758св23) зазначає, що засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. 
Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. 
Всупереч вимогам закону, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження списання АТ КБ «Приватбанк» грошових коштів з карткового рахунку № НОМЕР_2 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №б/н від 18.02.2011 року, яка в рамках виконавчого провадження була стягнута з ОСОБА_1 .
При цьому, суд зазначає, що стороною позивача не заявлялося клопотання про витребування розгорнутої виписки по рахунку ОСОБА_1 .
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Аналогічний висновок викладений у постановах КЦС ВС від 13.03.2024 року, справа №725/3821/23, провадження №61-15366св23, від 02 червня 2022 року, справа №602/1455/20, провадження №61-475св22.
З огляду на принцип змагальності, суд не має права за власною ініціативою витребовувати докази неправомірного списання коштів з рахунку ОСОБА_1 .
Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними, достатніми доказами, а тому не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідачана користь позивача судових витрат.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 352-355 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення безпідставно набутих грошових коштів – відмовити.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Суддя Саламатін О.В.