ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 760/1630/21 Суддя першої інстанції: Усатова І.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді - Файдюка В.В.,
суддів - Мєзєнцева Є.І., Черпака Ю.К.,
при секретарі - Масловській К.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києві від 29 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до головного інспектора з паркування Святошинського району Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИЛА:
У січні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до головного інспектора з паркування Святошинського району Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідач-1, Головний інспектор з паркування) про скасування постанови від 22.12.2020 серії АС №0000071968 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 122 КпАП України, та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19.10.2023 залучено до участі у справі Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в якості другого відповідача (далі - відповідач-2, Департамент).
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 29.05.2025 у задоволенні позову відмовлено. 
При цьому суд першої інстанції виходив з того, наявними у матеріалах належними і допустимими доказами підтверджується факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, а саме зупинення транспортного засобу ближче ніж 10 м від пішохідного переходу.
Не погоджуючись із уваленим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом, по-перше, не було враховано, що позивач заперечує факт зупинки ним транспортного засобу у місці, де це заборонено, по-друге, безпідставно поширені на спірні правовідносини ст. 14-2 КпАП України, яка є неконституційною в силу рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 №23-рп/2010 та фактично нівелює право особи на захист, по-третє, додані до матеріалів справи відповідачем докази не були засвідчені належним чином і не давали можливість встановити відповідність функціонування пристрою фотозйомки законодавству про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах, по-четверте, судом залишено поза увагою відсутністю замірів відстані, що в силу постанови Верховного Суду від 18.07.2019 у справі №216/5226/16-а є належним доказом вчинення правопорушення, по-п`яте, судом не перевірено наявність в Головного інспектора з паркування повноважень діяти у Шевченківському районі міста Києва, по-шосте, судом не надано оцінку наявності у Глущенко А.О. повноважень діяти від імені Департаменту у порядку ст. 55 КАС України, по-сьоме, судом безпідставно відмовлено у задоволенні заяви про розгляд справи за участю сторін та у задоволенні клопотання про виклик свідка.
Після усунення визначених в ухвалі від 01.12.2025 про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2025 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу Департамент просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що оскільки транспортний засіб на праві власності належить позивачу, то саме він з урахування положень ст. 14-2 КпАП України є суб`єктом адміністративної відповідальності. Підкреслює, що безпосередньо у спірній постанові зафіксовано пристрій, на який здійснювалося фіксування правопорушення. Окремо звертає увагу, що надані до матеріалів справи документи безумовно підтверджують факт зупинки транспортного засобу ближче 10 м до пішохідного переходу, що не потребує проведення замірів.
Щодо заявленого клопотання про поновлення строку для подачі відзиву на апеляційну скаргу колегія суддів зазначає, що останнє підлягає задоволенню з урахуванням ч. ч. 3, 4 ст. 121 КАС України, оскільки копія ухвали 12.12.2025 про відкриття апеляційного провадження отримана Департаментом засобами поштового зв`язку 19.01.2026, а з незалежних від суду причин копія згаданої ухвали до електронного кабінету відповідача-2 не доставлена.
Відзиву на апеляційну скаргу від відповідача-1 не надійшло.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2026 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про допит його в якості свідка, продовжено строк розгляду справи на більш тривалий, розумний термін та призначено її до розгляду у порядку письмового провадження з 17.03.2026. 
На адресу суду апеляційної інстанції 11.03.2026 від ОСОБА_1 надійшла заява про відвід судді-доповідача Файдюка В.В. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2026 визнано необґрунтованим відвід судді-доповідачу Файдюку В.В. у цій справі та передано справу №760/1630/21 для визначення за допомогою автоматизованої системи документообігу суду судді, що вирішуватиме питання про відвід.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.03.2026 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді-доповідача Файдюка Віталія Васильовича у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до головного інспектора з паркування Святошинського району Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2026 призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 24.03.2026.
У судовому засіданні позивачем заявлено відвід колегії суддів у складі судді-доповідача Файдюка В.В., суддів Мєзєнцева Є.І. та Черпака Ю.К. від розгляду цієї справи.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.03.2026 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів відмовлено.
Протокольною ухвалою від 24.03.2026 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про допит його в якості свідка з підстав, що апелянт помилково вважає, що його пояснення як позивача не будуть враховані судом в якості доказів
У судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги у повному обсязі.
Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибули.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 22.12.2020 Головним інспектором з паркування прийнято постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису), серії АС №0000071968.
Указаною постановою притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КпАП України, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 510 грн. 
Зі змісту постанови вбачається, що підставою її прийняття є те, що 22.12.2020 об 11:49 на вул. Стрілецька, 7, у місті Києві транспортний засіб Hyundai І30, н.з. НОМЕР_1 , зупинено ближче 10 метрів до пішохідного переходу, чим порушено пп. «г» п.15.9 ПДР України.
До цієї постанови додано фотоматеріали, зроблені Головним інспектором з паркування на прилад фіксації. Технічний засіб, яким здійснено фото/відеофіксацію правопорушення зазначено «Sigma X-treme PQ53, CammPro I826» та вказано адресу вебсайту в мережі Інтернет з матеріалами фото/відеофіксації правопорушення.
На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 7, 9, 122, 245, 246, 251, 280 КпАП України, Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, а також Положення про Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 19.11.2018 №2089, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірна постанова прийнята уповноваженою особою на те з дотриманням вимог чинного законодавства на підставі наявних доказів про адміністративне правопорушення, а позивачем не надано доказів, які б спростували факт вчинення ним адміністративного правопорушення та існування обставини, що виключають адміністративну відповідальність.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.
Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
У статті 7 КпАП України передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Відповідно до ст. 9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, інспектора, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.
Відповідно до ч. 3 ст. 122 КпАП України порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
За правилами абз. 1 ч. 1 ст. 14-2 КпАП України адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис та функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи. 
Примітка. Режим фотозйомки (відеозапису) передбачає здійснення уповноваженою посадовою особою фото/відеофіксації обставин порушення правил зупинки, стоянки або паркування транспортних засобів, а саме: дати, часу (моменту), місця розташування транспортного засобу по відношенню до нерухомих об`єктів та/або географічних координат, інших ознак наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу. При здійсненні фотозйомки обов`язковою є наявність не менше двох зображень транспортного засобу, отриманих з різних або протилежних ракурсів, а в разі фіксації порушення, що полягає у неоплаті вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування в межах населеного пункту, в якому не впроваджена автоматизована система контролю оплати паркування, обов`язковою є наявність додаткового зображення (зображень), що фіксує відсутність документа про оплату послуг з користування майданчиком для платного паркування під лобовим склом транспортного засобу.
Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).
Відповідно до ст. 14 вказаного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.
До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.
Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Згідно з п. 1.1 ПДР України останні відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Приписи пп. «г» п. 15.9 ПДР України визначають, що зупинка забороняється на пішохідних переходах і ближче 10 м від них з обох боків, крім випадків надання переваги в русі.
Також, у пп. «г» п. 2 ч. 3 ст. 265-4 КпАП України зазначено, що для цілей цього Кодексу розміщення транспортного засобу є таким, що суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, якщо транспортний засіб розташовано у заборонених Правилами дорожнього руху місцях зупинки або стоянки, а саме на пішохідних переходах і ближче 10 метрів до них з обох боків, крім випадків зупинки для надання переваги в русі.
Отже, законодавцем забороняється зупинка або стоянка транспортного засобу на пішохідних переходах і ближче 10 метрів до них з обох боків, так як це створює загрозу безпеці руху.
У розрізі наведеного судовою колегією враховується, що приписи ст. 251 КпАП України визначають, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. 
Відповідно до ст. 252 КпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Згідно з ч. 1 ст. 279-1 КпАП України у разі якщо адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксовано в автоматичному режимі або якщо порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, а також у разі необхідності - за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань встановлює відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-2 цього Кодексу.
За правилами ч. 1 ст. 283 КпАП України, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова виконавчого органу сільської, селищної, міської ради по справі про адміністративне правопорушення приймається у формі рішення.
Вимоги до змісту постанови наведені у ч. 2 ст. 283 КпАП України. При цьому у ч. 3 цієї ж статті додано, що постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), крім даних, визначених частинами другою і третьою цієї статті, повинна містити відомості про адресу веб-сайту в мережі Інтернет, на якому особа може ознайомитися із зображенням чи відеозаписом транспортного засобу в момент вчинення адміністративного правопорушення, ідентифікатор для доступу до зазначеної інформації та порядок звільнення від адміністративної відповідальності. 
Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС України у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Із змісту наявних у матеріалах справи документів, зокрема, фотографій автомобіля Hyundai i30, номерний знак « НОМЕР_1 » (а.с. 37-40, 94-98), належність якого позивачу останнім підтверджується, вбачається, що ОСОБА_1 під час зупинки автомобіля не забезпечено дотримання вимог пп. «г» п. 15.9 ПДР України в частині заборони зупинки/стоянки авто на відстані не менш як 10 метрів від пішохідного переходу. Жодних належних і допустимих доказів на спростування цих обставин позивачем не надано. 
Твердження апелянта про те, що він не здійснював зупинку/стоянку вказаного транспортного засобу у забороненому місці, колегією суддів оцінюється критично, оскільки ці обставини спростовуються наявними у матеріалах справи фотографіями, зробленими за допомогою пристрою «Sigma X-treme PQ53, CammPro I826», зазначеного у спірній постанові та який має декларацію про відповідність, взяту на облік 18.07.2018 за №UA.032.D.00418-18.
Більше того, колегія суддів звертає увагу, що, всупереч доводів апелянта, надані фотознімки внесені до веб-сайту kyiv.digital/penalty/check. При цьому, внести будь-які зміни до цього сервісу у Департаменту можливість відсутня, а тому у суду відсутні сумніви щодо достовірності наданих відповідачем-2 фотознімків.
Викладене свідчить, що спірна постанова прийнята Інспектором з наявних на те правових підстав, що підтверджується належними і допустимими доказами недотримання ОСОБА_1 вимог пп. «г» п. 15.9 ПДР України.
Крім того, суд апеляційної інстанції критично оцінює твердження позивача про те, що останній не здійснював зупинку/стоянку належного йому транспортного засобу з порушенням ПДР України, а останній був ймовірно переміщений невідомими особами, оскільки у судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що він не звертався до правоохоронних органів із заявою з цього приводу. До того ж позивач не заперечує, що він у подальшому розпочав рух транспортного засобу саме з цього місця.
Посилання позивача на те, що згідно з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові у справі №216/5226/16-а, належним доказом вчинення особою порушення вимог п. 15.9 ПДР України є проведення відповідних замірів, колегія суддів у площині встановлених обставин вважає помилковим, оскільки вказані висновки Верховного Суду стосувалися пп. «и» 15.9 ПДР України, а не пп. «г» указаного пункту Правил дорожнього руху. Крім того, зміст фотознімків, що наявні у матеріалах справи, дає підстави безумовно стверджувати про те, що відстань між передньою частиною автомобіля і горизонтальною розміткою, що позначає наземний пішохідний перехід, складає менше 10 метрів.
Посилання апелянта на те, що судом безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення ст. 14-2 КпАП України, норми якої суперечать рішенню Конституційного Суду України від 22.12.2010 №23-рп/2010 та порушують принцип індивідуальної відповідальності, колегією суддів оцінюється критично, оскільки, по-перше, згадане рішення Конституційного Суду України стосувалося положень ст. 14-1 КпАП України, по-друге, норми ст. 14-2 КпАП України є чинними і неконституційними не визнавалися, по-третє, у рішенні від 11.12.2025 №7-р(I)/2025 Конституційний Суд України вказав на конституційність аналогічних за змістом положень ст. 14-3 КпАП України у сфері адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті.
Відповідно до ч. 3 ст. 219 КпАП України від імені виконавчих комітетів (а у населених пунктах, де не створено виконавчих комітетів, - виконавчих органів, що виконують їх повноваження) сільських, селищних, міських рад розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою, третьою і шостою статті 122, частинами першою, другою та восьмою статті 152-1 цього Кодексу, і накладати адміністративні стягнення мають право уповноважені виконавчим комітетом (виконавчим органом) сільської, селищної, міської ради посадові особи виконавчих органів сільської, селищної, міської ради - інспектори з паркування.
Аргументи позивача про те, що судом не перевірено наявність у Головного інспектора з паркування діяти у Шевченківському районі міста Києва, колегія суддів відхиляє, оскільки згідно з Положенням про Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого розпорядженням від 19.11.2018 №2089 (із змінами), інспектори з паркування вправі, зокрема, здійснювати фіксацію порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів у режимі фотозйомки, відеозапису (п. 7.1), розглядати справи про адміністративні правопорушення, на розгляд яких їх уповноважено (п. 7.3), накладати адміністративні стягнення за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису) (п. 7.4). Отже, із змінами, внесеними 10.12.2020, до Положення №2089, Головний інспектор з паркування вправі, зокрема, накладати адміністративне стягнення за порушення вимог пп. «г» п. 15.9 ПДР України, повноваження щодо чого, як було зазначено вище, прямо закріплено й у ст. 219 КпАП України.
За таких обставин, враховуючи, що належними та допустимими доказами підтверджується порушення позивачем вимог пп. «г» п. 15.9 ПДР України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що постанова по справі прийнята у межах повноважень відповідача та з урахуванням чинного законодавства, а тому скасуванню не підлягає.
Щодо аргументів апелянта про відсутність у Глущенко А.О. повноважень діяти від імені Департаменту колегія суддів зазначає, що в силу приписів п. 2.6 Положення про відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління Департаменту, затвердженого наказом директора Департаменту від 01.04.2021 №Н-146, а також довіреності від 06.03.2023 №130-Д05/147, Глущенко А.О. вправі представляти інтереси Департаменту у суді.
З приводу доводів позивача про безпідставну відмову судом першої інстанції у задоволенні клопотання про розгляд справи у порядку загального позовного провадження колегія суддів зазначає, що такий спосіб провадження для окремої категорії термінових справ, до якої ця справа належить (ст. 286 КАС України), не передбачений.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України.

Головуючий суддя В.В. Файдюк 
Судді Є.І. Мєзєнцев
Ю.К. Черпак

Повне судове рішення складено 25 березня 2026 року.