ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року 	м. Полтава	Справа № 440/951/26	

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді – Удовіченка С.О., 
за участю:
секретаря судового засідання – Березіній С.Ю. 
представника позивача – Щербини Є.Є.,
представника відповідача – Лупай А.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Бюро економічної безпеки у м. Києві про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Бюро економічної безпеки у м. Києві в якій просить:
Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Бюро економічної безпеки у місті Києві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнути з Територіального управління Бюро економічної безпеки у місті Києві на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.11.2024 року по 16.05.2024 року у розмірі 557 381,40 грн.
В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 29 червня по 15.11.2024 проходила службу у Територіальному управлінні Бюро економічної безпеки у місті Києві на посаді гласного штатного працівника та відповідно до витягу з наказу БЕБ від 29.06.2024 року № 278-к/ДСК-ДП, присвоєно спеціальне звання - лейтенант Бюро економічної безпеки України. Наказом ТУ БЕБ у м. Києві від 14.11.2024 № - 207-к/ДСК-ДП я звільнена із займаної посади з 15.11.2024 за власним бажанням. У зв`язку з неповною виплатою мені грошового забезпечення, позивач звернулась до суду про зобов`язання нарахувати та виплатити належні суми грошового забезпечення позивача за час проходження служби в ТУ БЕБ у місті Києві. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду по справі № 440/14175/25 від 04.03.2025, залишеним без змін Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 28.05.2025, визнано протиправними дії ТУ БЕБ у місті Києві та зобов`язано нарахувати та виплатити грошове забезпечення ОСОБА_1 у 2024 році виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України" на 2024 рік від 09.11.2023 №3460-IX у розмірі 3028 грн. Рішення суду виконано ТУ БЕБ у місті Києві 13.08.2025 та виплачено ОСОБА_1 належне грошове забезпечення у розмірі 118742,19 грн. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду по справі № 440/15187/25 від 21.02.2025, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2025, визнано протиправними бездіяльність ТУ БЕБ у місті Києві та зобов`язано нарахувати та виплати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до частини другої статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб”. Рішення суду частково виконано ТУ БЕБ у місті Києві 29.08.2025 та виплачено ОСОБА_1 належне грошове забезпечення в частині у розмірі 557 381,40 грн. Таким чином, ТУ БЕБ у місті Києві допущена затримка належних сум виплат при звільненні ОСОБА_1 , яка складає 9 місяців У силу статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на дату звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 02.02.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, а також призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.
04.02.2026 до Полтавського окружного адміністративного суду надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду.
10.02.2026 до Полтавського окружного адміністративного суду надійшли заперечення позивача проти залишення позовної заяви без розгляду.
16.02.2026 до Полтавського окружного адміністративного суду надійшов відзив Територіального управління Бюро економічної безпеки у м. Києві на позов. У відзиві відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказуючи, що отримавши звернення від ОСОБА_1 , та реквізити особистого банківського рахунку, з метою негайного реагування, Відповідачем вжито заходи щодо внесення змін до кошторису видатків на 2025 рік та отримання коштів від головного розпорядника бюджетних коштів БЕБ (довідка змін до кошторису додається), 27.08.2025 згідно виписки з рахунку необхідна сума кошті надійшла на рахунок Територіального управління БЕБ у м. Києві та одразу забезпечено нарахування та виплату в той же день 27.08.2025 одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» в сумі 670 387,20 грн. Під час виконання вищезазначеного рішення, Відповідач діючи в межах і спосіб своїх повноважень враховує Порядок виплати грошового забезпечення особам які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України , зареєстрований у Міністерстві юстиції України 11.07.2025 за номером 1066/44472, а саме керуючись пунктом 2 розділу V. Одноразова грошова допомога при звільненні зі служб визначено, що особам, які мають спеціальні звання БЕБ, які звільняються зі служби в БЕБ за власним бажанням та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. А також, наголошуємо, Порядком визначено та закріплено значення вживання терміну «місячне грошове забезпечення». А саме: місячне грошове забезпечення це грошове забезпечення, установлене на дату настання події, без урахування одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Територіальне управління БЕБ у місті Києві під час нарахування одноразової грошової допомоги при звільнені враховує місячне грошове забезпечення, яке встановлено на дату настання події - 15.11.2024 (дата звільнення зі служби в Бюро економічної безпеки України з посади начальника Управління ТУ БЕБ у місті Києві за власним бажанням). Грошове забезпечення ОСОБА_1 станом на 15.11.2024 складало 83 798,40 грн., а саме: - посадовий оклад начальника Управління ТУ БЕБ у м. Києві (код посади 2.004) – 51 499,00 грн, встановлений штатним розписом ТУ БЕБ у м. Києві на 2024 рік, який затверджений в. о. директором БЕБ України 30.01.2024 та введений в дію наказом ТУ БЕБ у м. Києві від 31.01.2024 № 10; - доплата за спеціальне звання - лейтенанта Бюро економічної безпеки України в сумі 1 400,00 грн, встановлена наказом БЕБ України від 29.06.2024 №278к/ ДСК; - надбавка за вислугу років у розмірі 50% від посадового окладу в сумі 25 749,50 грн, встановлена наказом ТУ БЕБ у місті Києві від 09.07.2024 № 144- к/ДСК; - доплата за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці у розмірі 10% від посадового окладу в сумі 5 149,90 грн, встановлена наказом ТУ БЕБ у місті Києві від 09.07.2024 № 44ДСК/РСО. Отже, одноразова грошова допомога при звільнені в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за 32 повних календарних роки становить: (83 798,40 грн*25%) * 32 роки = 670 387,20 грн. Виконуючи рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.02.2025 по справі № 440/15187/24, Відповідачем здійснено наступні розрахунки згідно підпункту 2 пункту 1 статті 163 Податкового кодексу України враховуючи податок з доходів фізичних осіб 18% та військовий збір 5%: платіжною інструкцією №530 від 27 серпня 2025 року (внутрішній номер 444212803) на рахунок ОСОБА_1 було зараховано 516 198,14 грн. (із призн. платежу – виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2025 у справі № 440/15187/24 за позовом ОСОБА_1 ); платіжною інструкцією №532 від 27.08.2025 (внутрішній номер 444212805) до ГУК у м. Києві/Печерськ.р-н/11011000 було зараховано 33 519,36 грн. (із призн. платежу – військовий збір на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду по справі №440/15187/24 від 12.06.2025 за позовом ОСОБА_1 ); платіжною інструкцією №531 від 27.08.2025 (внутрішній номер 444212804) до ГУК у м. Києві/Печерськ.р-н/11011000 було зараховано 120 669,70 грн. (із призн. платежу - ПДФО 18% на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду по справі №440/15187/24 від 12.06.2025 за позовом ОСОБА_1 ). У підсумку можна зробити висновок, що 516 198,14 грн. + 33 519,36 грн. + 27 120 669,70 грн. = 670 387,20 грн. З огляду на позовну заяву, помилковими є доводи щодо «часткового» виконання рішення суду. ВП Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому ВП Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин. На думку ВП Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Наприклад, непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Якщо говорити про конкретні обставини справи № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), то за наслідками касаційного перегляду Верховний Суд вирішив, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя. На підтримку наведеної вище позиції ВП Верховного Суду, 30.11.2020 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі №480/3105/19 (провадження №К/9901/5696/20). У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. За обставин цієї справи №480/3105/19, судова палата дійшла висновку про необхідність застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні та навела такий розрахунок. Отже, на думку ВП Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
У відповіді на відзив від 17.02.2026 позивач наполягав на правомірності своїх вимог, вказуючи на безпідставність доводів відповідача.
Протокольною ухвалою від 03.03.2026 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.
05.03.2026 до Полтавського окружного адміністративного суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, в яких останній просив стягнути з Територіального управління Бюро економічної безпеки у місті Києві на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.11.2024 по 16.05.2024 у розмірі 732 402,60 грн.
20.03.2026 до Полтавського окружного адміністративного суду надійшло клопотання представника Територіального управління Бюро економічної безпеки у м. Києві про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 23.03.2026 заяву Територіального управління Бюро економічної безпеки у м. Києві про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 31.03.2026 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
02.04.2026 до Полтавського окружного адміністративного суду надійшли додаткові пояснення Територіального управління Бюро економічної безпеки у м. Києві.
08.04.2026 до Полтавського окружного адміністративного суду надійшло клопотання представника позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.04.2026 заяву представника позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав
Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував.
Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини. 
ОСОБА_1 у період з 29.06.2024 по 15.11.2024 проходила службу у Територіальному управлінні Бюро економічної безпеки у місті Києві на посаді гласного штатного працівника та відповідно до витягу з наказу БЕБ від 29.06.2024 №278-к/ДСК-ДП, спеціальне звання - лейтенант Бюро економічної безпеки України, що не заперечується сторонами.
Наказом ТУ БЕБ у м. Києві від 14.11.2024 №207-к/ДСК ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 15.11.2024.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 по справі № 440/14175/24 позов ОСОБА_1 до Територіального управління Бюро економічної безпеки у м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено. Визнано протиправними дії Територіального управління Бюро економічної безпеки у місті Києві щодо визначення та виплати сум грошового забезпечення ОСОБА_1 без застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028 грн. Зобов`язано Територіальне управління Бюро економічної безпеки у місті Києві нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення у 2024 році виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України" на 2024 рік від 09 листопада 2023 року №3460-IX у розмірі 3028 грн. Визнано протиправними дії Територіального управління Бюро економічної безпеки у місті Києві щодо формування та направлення до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області грошового атестату для призначення пенсії ОСОБА_1 з розрахунку грошового забезпечення позивача із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2102 грн. Зобов`язати Територіальне управління Бюро економічної безпеки у місті Києві підготувати та надати до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області грошовий атестат для призначення пенсії ОСОБА_1 з розрахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 , виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України" на 2024 рік від 09 листопада 2023 року №3460-IX у розмірі 3028 грн.
На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 по справі № 440/14175/24 Територіальним управлінням Бюро економічної безпеки у місті Києві платіжною інструкцією від 11.08.2025 №479 переведено 13.08.2025 на користь позивача, з вирахуванням податків і зборів, - 118742,19 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 21.02.2025 по справі № 440/15187/25 ОСОБА_1 до Територіального управління Бюро економічної безпеки у м. Києві про визнання бездіяльністю протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Бюро економічної безпеки у м. Києві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до частини другої статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб”. Зобов`язано Територіальне управління Бюро економічної безпеки у м. Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до частини другої статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб”.
21.08.2025 Полтавським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №440/15187/24.
На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.02.2025 по справі № 440/15187/25 Територіальним управлінням Бюро економічної безпеки у місті Києві платіжною інструкцією від 27.08.2025 №530 переведено 29.08.2025 на користь позивача, з вирахуванням податків і зборів, - 516198,14 грн.
Вказані обставини, на думку позивача, зумовили виникнення у відповідача зобов`язання виплатити додатково середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні прокурора за весь по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, з чим позивач і звернулася до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Законом України "Про Бюро економічної безпеки України" не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку з особою, звільненою з прокуратури, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, оскільки загальні норми підлягають застосуванню лише за умови неврегульованості правовідносин нормами спеціального законодавства.
Так, частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України у редакції, що була чинна до 19.07.2022, обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України (у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
З аналізу наведених вище законодавчих норм випливає, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більше ніж за 6 місяців.
При цьому, з огляду на зміст трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця можливо застосувати відповідальність. Однак, вказаною нормою, починаючи з 19.07.2022 (дата набрання чинності Закону № 2352-IX) передбачено обмеження, згідно з яким максимальний період за який можлива виплата середнього заробітку складає 6 місяців.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, однак не більше ніж за 6 місяців такого прострочення.
Суд враховує, що Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, у якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX 19.07.2022 положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону України від 20.12.2005 № 3248-IV (далі Закону № 3248-IV), тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).
Окремо Верховний Суд у вказаній постанові розглянув можливість розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц (щодо пропорційного зменшення середнього заробітку), на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
Верховний Суд зазначив, що у зв`язку з набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції, з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV, втратила чинність. Отже, розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на статтю 117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли/тривають після 19.07.2022, є неможливим.
Проте Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 (провадження №14-85цс25) відступила від висновку, викладеного судом касаційної інстанції у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, про те, що з прийняттям Закону №2352-IX законодавець, обмеживши строк нарахування шістьма місяцями, фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, а отже, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019, до правовідносин, що регулюються новою редакцією статті 117 КЗпП України, неможливо.
Переглядаючи справу № 489/6074/23, Велика Палата Верховного Суду, зокрема, нагадала, що в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
Ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду, за її словами, полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом №2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».
Водночас Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата Верховного Суду сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
Законом № 2352-IX статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції. Ключовою новелою стало доповнення частини першої словами «... але не більш як за шість місяців».
Отже, частина перша статті 117 КЗпП України (у редакції Закону №2352-IX) передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».
Зі змісту наведеної норми Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення юридичної визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблеми можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
За позицією Великої Палати Верховного Суду, поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Велика Палата Верховного Суду повторила, що Закон № 2352-IX не змінив правової природи відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
У підсумку, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного судом касаційної інстанції у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, та сформулювала правовий висновок, за яким обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо), для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми, колегія суддів зазначає, що, спираючись на критерії, наведені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
Зокрема, у пунктах 58, 60 згаданої постанови Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Тлумачення конструкції цієї норми дає підстави для суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Суд зазначив, що аналіз такого правового врегулювання дає йому змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується, відповідно, розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Подібний підхід щодо здійснення розрахунку суми відшкодування було застосовано судом, зокрема, й у справі № 489/6074/23 і Велика Палата Верховного Суду визнала його таким, що забезпечив справедливий баланс інтересів сторін: захистив право позивачки на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустив понесення роботодавцем несправедливих та непропорційних майнових втрат (пункти 116, 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі №489/6074/23).
Отже, для цілей обчислення середнього заробітку в цій справі, з урахуванням наведених позицій Верховного Суду, підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
Повертаючись до обставин цієї справи суд зазначає, що позивача звільнено 15.11.2024. Повний та остаточний розрахунок із позивачем було проведено 27.08.2025. Період затримки розрахунку у цій справі охоплюється періодом з 16.11.2024 по 28.08.2025, тобто спірні правовідносини охоплюють період, який виник, після 19.07.2022.
Таким чином, у межах цієї справи належить ураховувати чинну редакцією статті 117 КЗпП України щодо періоду з 16.11.2024 по 28.08.2025, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, із урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 та Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23.
Згідно з довідкою відповідача про середньоденний заробіток за посадою, яку обіймав позивач від 05.02.2026 №3, середньоденний заробіток становив 2793,28 грн.
Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 16.11.2024 по 28.08.2025 (в межах шести місяців) становить 511170,24 грн. (183 дні * 2793,28 (середньоденне грошове забезпечення)).
Застосовуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 та Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, до обставин цієї справи, суд враховує таке.
Як вже було зазначено, загальний розмір обрахованої судом відповідно суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні становить 511170,24 грн. грн.
Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків Територіальним управлінням БЕБ у м.Києві на користь ОСОБА_1 нараховано 11852,15 грн.
У свою чергу на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 по справі № 440/14175/24 на користь ОСОБА_1 нараховано 153454,05 грн, виплачено - 118742,19; на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.02.2025 по справі № 440/15187/25 на користь ОСОБА_1 нараховано 670387,20 грн, виплачено - 516198,14 грн. 
Отже, загальна сума присуджена рішеннями судів, яка повинна була бути виплачена позивачу при звільненні становить 823841,25 грн.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що сума 511170,24 грн (в межах шести місяців) є співмірною невиплаченим на користь позивача сумам в день звільнення.
Таким чином суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Бюро економічної безпеки у місті Києві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та стягнути з Територіального управління Бюро економічної безпеки у місті Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.11.2024 по день фактичної виплати, але не більше ніж за шість місяців, у розмірі 511170,24 грн.
Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 23.04.2019 у справі №2340/3023/18, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні під час виплати працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.
Отже із стягнутої суми при виконанні рішення суду необхідно вирахувати податки та збори.
Стосовно посилань представника позивача, що середньоденний розмір грошового забезпечення позивача повинен розраховуватись виходячи із прожиткового мінімуму 3028 грн, а тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має становити 732402,60 грн, суд зазначає наступне.
Визначає механізм нарахування та виплати грошового забезпечення особам, які є гласними і негласними штатними працівниками центрального апарату БЕБ та територіальних управлінь БЕБ, з числа осіб, які мають спеціальні звання БЕБ Порядок
виплати грошового забезпечення особам, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, затверджений Наказом Бюро економічної
безпеки України 14.05.2025 № 81.
Згідно із пунктом 1 Порядку №81 місячне грошове забезпечення - грошове забезпечення, установлене на дату настання події, без урахування одноразових додаткових видів грошового забезпечення. До місячного грошового забезпечення премія включається в розмірі, нарахованому в місяці настання події; одноденний розмір грошового забезпечення - місячне грошове забезпечення, поділене на кількість календарних днів місяця настання події.
Відповідно до пункту 4 Порядку №81 грошове забезпечення осіб, які мають спеціальні звання БЕБ, визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби, інтенсивності та умов служби, кваліфікації таких осіб.
Пунктом 5 Порядку №81 встановлено, що грошове забезпечення осіб, які мають спеціальні звання БЕБ, складається із: щомісячних основних видів грошового забезпечення; щомісячних додаткових видів грошового забезпечення; одноразових додаткових видів грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать посадовий оклад, доплата за спеціальне звання, надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать доплата за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці, доплата за науковий ступінь, премія, розмір якої в разі її встановлення не може перевищувати 30 відсотків посадового окладу. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать інші види грошового забезпечення, передбачені законодавством (одноразова грошова допомоги при звільненні та виплата грошової компенсації за невикористану відпустку).
Згідно із пунктом 6 Порядку №81 грошове забезпечення осіб, які мають спеціальні звання БЕБ, виплачується за місцем проходження служби, виключно в межах асигнувань на грошове забезпечення, затверджених кошторисом органу БЕБ.
Таким чином складена відповідачем довідка від 05.02.2026 №3 підтверджує розмір грошового забезпечення за посадою, яку займав позивач на день звільнення та складена у відповідності до вимог Порядку №81, а тому, суд не знаходить підстав для визначення середньоденного розміру грошового забезпечення в інший спосіб.
Зважаючи на встановлені в ході розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково.
Згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
За приписами частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
За вищевикладених обставин за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Бюро економічної безпеки у м. Києві на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 4089,36 грн.
Керуючись статтями 139, 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, 

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Територіального управління Бюро економічної безпеки у м. Києві (код ЄДРПОУ 45075262, вул. Німецька, 1/32, м. Київ) про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково. 
Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Бюро економічної безпеки у місті Києві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнути з Територіального управління Бюро економічної безпеки у місті Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.11.2024 по день фактичної виплати, але не більше ніж за шість місяців, у розмірі 511170,24 грн.
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з Територіального управління Бюро економічної безпеки у місті Києві на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 4089,36 грн.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повне рішення складено 15.04.2026.

Суддя	 	С.О. Удовіченко