Справа № 463/864/26
Провадження № 2/463/1032/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року Личаківський районний суд м. Львова
в складі головуючого судді Головатого Р.Я.
з участю секретаря судових засідань Афанасьєва Д.С.
представника позивача Шевченко М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовною заявою Львівської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів, -
встановив:
ЛМР звернулася в суд із позовною заявою до відповідача, просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради 104615 грн. 79 коп, з яких: 60000 грн. – безпідставно збережені кошти, 37272 грн. 78 коп. – інфляційних втрат, 7343 грн. 01 коп. – 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №167 від 22.02.2019 затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва на реконструкцію ОСОБА_1 нежитлових приміщень з розширенням за рахунок надбудови другого поверху на АДРЕСА_1 під магазин-шоурум, при цьому замовником будівництва визначено ОСОБА_1 . 
20.12.2019 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові зареєстровано дозвіл на виконання будівельних робіт щодо вказаного об`єкта, а 28.09.2021 в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва зареєстровано сертифікат № ЛВ122210927701 про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта – нежитлових приміщень з розширенням за рахунок надбудови другого поверху на АДРЕСА_1 під магазин-шоурум. 
Позивач зазначає, що відповідач як замовник будівництва не зверталася до департаменту економічного розвитку Львівської міської ради із заявою про визначення розміру пайової участі щодо вказаного об`єкта, не подавала документів, що підтверджують вартість будівництва, та не сплатила кошти пайової участі до місцевого бюджету до прийняття об`єкта в експлуатацію. 
На обґрунтування позову позивач посилається на те, що правовідносини щодо пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту до 01.01.2020 регулювалися статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а після виключення цієї статті Законом України від 20.09.2019 №132-ІХ до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону, відповідно до яких замовники будівництва об`єктів, будівництво яких розпочато до 01.01.2020, але які станом на цю дату не введені в експлуатацію та за якими не укладено договорів про сплату пайової участі, зобов`язані звернутися до органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі та сплатити її до прийняття об`єкта в експлуатацію. Також позивач посилається на ухвалу Львівської міської ради від 26.12.2019 №6098 «Про порядок поступлення коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Львова протягом 2020 року», якою для нежитлових будівель та споруд встановлено розмір пайової участі 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта. Згідно з сертифікатом про готовність об`єкта до експлуатації вартість основних фондів, які приймаються в експлуатацію, становить 1 500 000 грн, у зв`язку з чим департаментом економічного розвитку Львівської міської ради визначено розмір пайового внеску у сумі 60 000 грн. 
Позивач вважає, що відповідач, не сплативши до прийняття об`єкта в експлуатацію кошти пайової участі, без достатньої правової підстави зберегла у себе кошти, які підлягали сплаті до місцевого бюджету, а тому на підставі статті 1212 ЦК України з неї підлягають стягненню 60 000 грн. безпідставно збережених коштів, а також на підставі статті 625 ЦК України 37 272 грн. 78 коп. інфляційних втрат та 7 343 грн. 01 коп. 3% процентів річних, нарахованих за період з 29.09.2021 по 27.10.2025, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради 104 615,79 грн.
Ухвалою від 04.02.2026 постановлено позовну заяву прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначити судове засідання для розгляду справи по суті 03.03.2026, у якому прийнято та долучено до матеріалів справи відзив, відповідь на відзив і заперечення, відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку зі спливом строку позовної давності, заслухано вступні слова представників сторін та оголошено перерву до 15.04.2026.
Представник відповідача у відзиві на позовну заяву, який надійшов 18.02.2026, заперечує проти позову та просить відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що спірний об`єкт нерухомості не є новозбудованим, а є раніше існуючим об`єктом нежитлової нерухомості, який введений в експлуатацію ще у 1986 році як об`єкт торгівлі, а в подальшому неодноразово перебував у власності інших осіб та у 2017 році був придбаний ОСОБА_1 як нежитлові приміщення загальною площею 524,9 кв.м. на АДРЕСА_1 . Відповідач зазначає, що здійснювалася не забудова нової земельної ділянки, а реконструкція існуючих нежитлових приміщень з розширенням за рахунок надбудови другого поверху під магазин-шоурум, при цьому цільове призначення об`єкта не змінювалося, оскільки як до реконструкції, так і після неї об`єкт залишався торговельною будівлею. Також відповідач вказує, що за проектною документацією фундаменти об`єкта залишилися існуючими, зміни до червоних ліній, ліній регулювання забудови, існуючих будинків та споруд не передбачалися, а відтак, на її думку, така реконструкція не підпадає під ознаки будівництва у розумінні статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та перехідних положень Закону №132-ІХ. Крім того, відповідач посилається на те, що фактичний початок інтенсивних будівельних робіт відбувся лише після 27.05.2021, оскільки рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 16.10.2020 №947 було зупинено дію містобудівних умов та обмежень, а їх чинність поновлено лише після скасування цього рішення в судовому порядку рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09.02.2021, залишеним без змін постановою суду апеляційної інстанції від 27.05.2021. Окремо відповідач заявила про сплив позовної давності, зазначивши, що позивач сам визначає момент порушення свого права з 29.09.2021, тобто з дня, наступного за прийняттям об`єкта в експлуатацію 28.09.2021, а тому на час звернення до суду сплинув трирічний строк позовної давності, що, на думку відповідача, є самостійною підставою для відмови у позові, у тому числі і щодо похідних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних. У зв`язку з наведеним відповідач просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 
Представник позивача у відповіді на відзив, яка надійшла 25.02.2026, заперечила доводи відповідача та зазначила, що реконструкція є видом будівництва у розумінні Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а тому у замовника виник обов`язок щодо сплати пайової участі. Документом, який надає право на виконання будівельних робіт, є дозвіл на виконання будівельних робіт, який відповідач отримала 20.12.2019, а згідно з актом готовності об`єкта до експлуатації будівельні роботи виконувалися у період з грудня 2019 року по липень 2021 року. Також у зверненні мешканців будинку на АДРЕСА_1 , останні у 2020 році повідомляли про проведення будівельних робіт, наявність будівельників, шум будівництва, відсутність огородження будівельного майданчика та продовження робіт, у зв`язку з чим представник позивача вважає безпідставними доводи відповідача про те, що інтенсивні будівельні роботи розпочалися лише після 27.05.2021. Із посиланням на постанову Верховного Суду від 04.04.2024 у справі №923/1306/21 представник позивача зазначила, що для об`єктів, будівництво яких було розпочато до 01.01.2020 і які станом на цю дату не введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі не укладені, обов`язок звернутися із заявою про визначення розміру пайової участі виникав протягом 10 робочих днів після 01.01.2020, а тому відповідач була зобов`язана сплатити пайову участь до введення об`єкта в експлуатацію. Щодо заяви про застосування позовної давності представник позивача зазначила, що строк позовної давності не пропущено, оскільки під час дії карантину строки позовної давності продовжувалися, а в період дії воєнного стану їх перебіг зупинявся. У зв`язку з цим вважає, що доводи відзиву не спростовують підставності заявлених позовних вимог.
У запереченні, поданому представником відповідача в судовому засіданні 03.03.2026, останній повторно наполягав на застосуванні позовної давності та зазначав, що доводи позивача про продовження строків позовної давності на час карантину та зупинення їх перебігу у зв`язку з воєнним станом є безпідставними. Вказував, що карантин на території України було скасовано з 30.06.2023, а тому на час звернення позивача до суду строки позовної давності не продовжувалися, а також посилався на виключення пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України Законом №4434-IX від 14.05.2025. З огляду на це відповідач просив застосувати до заявлених позовних вимог про стягнення 104615,79 грн. позовну давність та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Представник позивача в судовому засіданні з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, позовні вимоги підтримала і просила такі задовольнити. Проти задоволення клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи заперечила, оскільки немає жодного бачення з приводу можливості укладення мирової угоди.
Відповідач та її представник на розгляд справи не з`явилися, останній 14.04.2026 подав клопотання про відкладення розгляду справи з метою мирного врегулювання спору, оскільки ним проводились перемовини з приводу укладення мирової угоди та скеровано позивачу листа, відповіді на який ще не отримано.
Відповідно до ч.1, п.2 ч.2, п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Відповідно до ч.2 ст.210 ЦПК України суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.
З урахуванням наведеного, оскільки представник відповідача причин неявки в судове засідання не повідомив, відкладення розгляду справи виходить за межі строку, встановленого ЦПК України, а представник позивача в судовому засіданні можливість укладення мирової угоди та проти відкладення розгляду справи заперечила, тому з урахуванням також того, що представник відповідача в минулому засіданні виступив із вступним словом та надав письмові заяви по суті справи, суд приходить до висновку, що клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно всі обставини справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне.
Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №167 від 22.02.2019 затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва на реконструкцію ОСОБА_1 нежитлових приміщень з розширенням за рахунок надбудови другого поверху на АДРЕСА_1 під магазин-шоурум, при цьому замовником будівництва визначено ОСОБА_1 (а.с.16). 
20.12.2019 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові зареєстровано дозвіл на виконання будівельних робіт щодо вказаного об`єкта (а.с.17), а 28.09.2021 в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва зареєстровано сертифікат № ЛВ122210927701 про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта – нежитлових приміщень з розширенням за рахунок надбудови другого поверху на АДРЕСА_1 під магазин-шоурум (а.с.18). 
Згідно даних Порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м.Львові 27.09.2019 року зареєстровано Акт готовності об`єкта до експлуатації, найменування якого «Реконструкція нежитлових приміщень з розширенням за рахунок надбудови 2-го поверху на АДРЕСА_1 під магазин-шоурум у м.Львові»(а.с.19).
При цьому, ОСОБА_1 не зверталась до департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, як уповноваженого органу на проведення розрахунків розміру пайових внесків, із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта реконструкція нежитлових приміщень з розширенням за рахунок надбудови 2-го поверху на АДРЕСА_1 під магазин-шоурум у м.Львові та не подавала документи, що підтверджують вартість будівництва даного об`єкту, техніко-економічні показники об`єкта.
Згідно з Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (№132-ІХ, набрав чинності - 17.10.2019 р.) виключено статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», якою до 01.01.2020 року було передбачено зобов`язання замовника будівництва взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, шляхом перерахування грошових коштів до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до місцевого бюджету.
Водночас, у р. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-ІХ передбачено порядок пайової участі замовника будівництва, який впроваджено законодавцем з 01.01.2020 для: об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені; об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.
Обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає: для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 р. вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020 р.; для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.
В абз. 2 п. 2 р. II Закону №132-ІХ встановлено розмір пайової участі, який протягом 2020 року замовники будівництва перераховують до відповідного місцевого бюджету для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, - для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.
Також, у вказаній нормі Закону зазначено, що замовник будівництва зобов`язаний у вищевказані строки звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва. Пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію. Договір з 01.01.2020 р. не укладається, а лише замовником будівництва за зверненням отримується в органі місцевого самоврядування розрахунок пайового внеску.
Ухвалою Львівської міської ради від 26.12.2019 р. №6098 «Про порядок поступлення коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Львова протягом 2020 року», а саме п.2 (пп.2.1.,2.2.,2.2.2.) встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у м. Львові перераховують до міського бюджету м. Львова кошти для створення і розвитку інфраструктури м. Львова. Розмір пайової участі для житлових будинків становить - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування. Згідно п.2.3.1. замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до департаменту економічного розвитку із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта з техніко-економічними показниками. Департамент економічного розвитку протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва (п.2.4.). Пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію. Кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно- транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова. Інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації (п.2.6-2.8).
У зв`язку із прийняттям вищевказаної ухвали, втратила чинність ухвала ЛМР від 03.04.2008 р. №1697 «Про порядок залучення коштів інвесторів (замовників, забудовників) на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова» (із змінами внесеними ухвалою ЛМР від 09.07.2009 р. №2779 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 03.04.2008 р. №1697»), якою, аналогічно, було передбачено сплату замовником будівництва пайових внесків.
Величина пайового внеску в сумі 60 000 грн. (1500 000 грн. х 0,04) розрахована Департаментом економічного розвитку з вартості основних фондів, які приймаються в експлуатацію - 1 500 000 грн., що зазначена в акті готовності об`єкта до експлуатації від 27.09.2021 (а.с.19-20), на підставі якого 28.09.2021 видано Сертифікат №ЛВ122210927701 (а.с.18).
Згідно зі ст. 612, 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, за змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов?язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання зобов`язання.
37 272,78 грн. - інфляційні витрати, нараховані за період з 29.09.2021 по 27.10.2025;
7 343,01 грн.- 3% річних, нараховані за період з 29.09.2021 по 27.10.2025 (а.с.23).
Таким чином строком, з якого вважається, що забудовник порушує зобов`язання із перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, є день, наступний за днем прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.
Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20.02.2024 р. у справі №910/20216/21 - момент виникнення зобов`язання щодо звернення до позивача з заявою про визначення розміру пайової участі не є тотожним обов`язку щодо сплати пайової участі (до прийняття об`єкту в експлуатацію).
Верховний Суд в постанові від 15.08.2024 р. у справі №914/2145/23 виснував, що застосування абз.2 п.2 р.ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ у спірних правовідносинах відповідають загальним принципам рівності та справедливості, є націленими на те, щоб замовник будівництва, який розпочав його до 01.01.2020 та / або після 01.01.2020 та добросовісно виконав встановлений законом обов`язок щодо пайової участі, був у однакових ринкових умовах із забудовником, який аналогічно розпочав будівництво, але до введення об`єкта в експлуатацію такого обов`язку не виконав, можливо навіть свідомо уникаючи сплати пайової участі. У вказаній постанові ВС підтверджено правильність проведення розрахунку пайової участі станом на час прийняття об`єкта в експлуатацію з врахуванням показників опосередкованої вартості спорудження житла у Львівській області саме на той час.
Окрім того, у постанові Верховного Суду від 14.12.2021 р. у справі №643/21744/19, у п.41 вказано, що прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання, а саме перерахування до місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту. З цього часу забудовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України (п.65 вищевказаної постанови ВС).
Щодо правової позиції Верховного Суду з вищевказаних питань - наявна судова практика викладена у постановах від 20.07.2022 у справі №910/9548/21, від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 07.09.2023 у справі №916/2709/22, від 20.02.2024 №910/20216/21, від 04.04.2024 у справі № 923/1306/21, від 15.08.2024 у справі №914/2145/23.
Зокрема, Верховним Судом у постанові від 20.07.2022 у справі №910/9548/21 викладено правову позицію щодо необхідності плати пайових внесків, а саме вказано, що зі змісту статті 40 Закону № 3038-VI (у вказаній редакції) вбачається, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування.
Аналогічні за змістом висновки були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 911/594/18, від 22.08.2018 у справі № 339/388/16-ц, від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20. Разом з тим 01.01.2020 набули чинності норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132- IX (далі - Закон № 132-ІХ), якими статтю 40 Закону № 3038-VI виключено.
Згідно з пунктом 2 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132- ІХ договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.
Законодавцем під час внесення змін до Закону № 3038-VI (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону № 132-ІХ) було чітко визначено підстави та порядок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту щодо об`єктів, будівництво яких було розпочато до внесення законодавчих змін, а саме: договори пайової участі, укладені до 01.01.2020 на підставі вимог статті 40 Закону № 3038-VI, залишались дійсними та підлягали до їх повного виконання і після виключення вказаної статті (абзац перший пункту 2 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-ІХ); якщо станом на 01.01.2020 такі об`єкти не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені та оскільки з 01.01.2020 встановлений статтею 40 Закону № 3038-VI обов`язок щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів пайової участі, як і обов`язок щодо укладення відповідного договору, перестав існувати, тому законодавцем було визначено нормативне регулювання таких правовідносин прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-ІХ. Зокрема абзацом 2 пункту 2 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-ІХ визначено розмір та порядок пайової участі замовників будівництва.
Наведене свідчить про те, що норми абзацу першого та другого пункту 2 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-ІХ не перебувають у взаємозв`язку та не є взаємодоповнюючими.
Зі змісту наведених норм вбачається, що передбачений прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-ІХ порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для: об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені; об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.
Відтак, у вказаних двох випадках, ураховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-ІХ, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію. Для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020.
Таким чином, для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01.01.2020 не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, абзацом другим пункту 2 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-ІХ визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.
Такі висновки Верховного Суду відповідають загальним принципам рівності та справедливості, є націленими на те, щоб замовник будівництва, який розпочав його до 01.01.2020 та добросовісно виконав встановлений законом (статтею 40 Закону № 3038-VI) обов`язок щодо пайової участі, був у однакових ринкових умовах із забудовником, який аналогічно розпочав будівництво у попередні роки до 01.01.2020, але до цієї дати такого обов`язку не виконав, можливо навіть свідомо затягуючи процес здачі об`єкта будівництва в експлуатацію до 01.01.2020 з метою уникнення сплати пайової участі.
У випадку, якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-ІХ обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, ураховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 зі справи № 643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України.
Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Аналогічні правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17.
Таким чином, замовник будівництва, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельних ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити у вигляді пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту, зобов`язаний повернути ці кошти органу місцевого самоврядування на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Також, в пункті 81 постанови ВС від 07.09.2023 р. у справі 916/2709/22 зазначено: «для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01.01.2020 не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, абзацом 2 пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-ІХ визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію».
У постанові Верховного Суду від 04.04.2024 р. у справі № 923/1306/21 щодо застосування абз. 2 п. 2 розділу II Закону № 132-ІХ, врегульовано новий порядок пайової участі замовників будівництва для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 р. вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, та для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, за якими замовник будівництва зобов`язаний у встановлений строк звернутися у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та сплатити кошти пайової участі у розмірі, визначеному цим Законом, до введення об`єкта будівництва в експлуатацію.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 р. у справі №643/21744/19 виклала висновок щодо вирішення правової проблеми, пов`язаної з застосуванням норм права до правовідносин, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір.
Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права. Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими.
При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.
Крім того, пунктом 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132- IX визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 1 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в розвитку інфраструктури населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.
Отже, враховуючи наведене, слід зазначити, що в інших випадках, крім вищевикладених, після набрання чинності Закону №132-ІХ, ст.40 Закону № 3038-VI застосуванню не підлягає.
Тобто, нарахування пайового внеску здійснюється у розмірах, передбачених Законом №132-ІХ.
У постанові ВС від 15.08.2024 у справі №914/2145/23 зазначено, що відсутність звернення замовника будівництва з відповідною заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва на виконання вимог абз. 2 п. 2 р. II Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-ІХ та ненадання ним передбачених цією нормою документів, не є перешкодою для самостійного визначення органом місцевого самоврядування розміру пайової участі на підставі наявних у нього документів із доведенням під час розгляду справи їх обґрунтованості.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що замовник будівництва ОСОБА_1 , розпочавши у 2019 році «Реконструкцію нежитлових приміщень з розширенням за рахунок надбудови 2-го поверху на АДРЕСА_1 під магазин-шоурум у м.Львові», зобов`язана була до прийняття об`єкта в експлуатацію сплатити на рахунок Львівської міської ради грошові кошти пайового внеску у розмірі 4 відсотків вартості будівництва об`єкта, однак замовник цього не зробила, внаслідок чого без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберегла у себе кошти, які повинна була заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту.
Як вбачається з матеріалів справи, департаментом економічного розвитку Львівської міської ради був проведений розрахунок пайового внеску, який становить 60000 грн.
Окрім цього, згідно зі ст. 612, 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання зобов`язання.
Отже, відповідачу також нараховано 37 272,78 грн. - інфляційних витрат, нарахованих за період з 29.09.2021 по 27.01.2025 та 7 343,01 грн.- 3% річних, нарахованих за період з 29.09.2021 по 27.10.2025. (а.с.23)
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова КГС ВС від 14.01.2020 року № 924/532/19).
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова ОП КГС ВС від 05.07.2019 справі № 905/600/18).
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника (постанова ВП ВС від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц; постанова ВП ВС від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц; постанова ВП ВС від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц; постанова ВП ВС від 27.11.2019 у справі № 340/385/17).
У постанові Верховного Суду від 14.12.2021 р. у справі №643/21744/19, у п.41 вказано, що прийняття об`єкта в експлуатацію є строком з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання, а саме перерахування до місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту.
З цього часу забудовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України (п.65 вищевказаної постанови ВС).
Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Всупереч вказаним вимогам відповідач не довела обставин, на які посилається як на підставу своїх заперечень, не надала жодних доказів на спростування поданого позивачем розрахунку заборгованості, не зазначила, які саме складові такого розрахунку є неправильними, не навела власного контррозрахунку та не подала жодних документів, які б свідчили про інший розмір заборгованості або інший порядок її обчислення, в той час як подані позивачем докази є належними, допустимими та узгоджуються між собою.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позов є підставним, оскільки встановлено, що всупереч вимогам законодавства, відповідачем - замовником ОСОБА_1 реконструкції нежитлових приміщень з розширенням за рахунок надбудови другого поверху на АДРЕСА_1 під магазин-шоурум, не сплачено до місцевого бюджету кошти пайової участі.
Задовольняючи позов, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім і документально підтверджені судові витрати, що становлять 3328 грн. судового збору (а.с.13).
Керуючись ст.12, 81, 89, 259, 263-265, 268, 293, 352, 354 ЦПК України, -
ухвалив:
позов задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради 104615 грн. 79 коп. (сто чотири тисячі шістсот п`ятнадцять гривень сімдесят дев`ять копійок), з яких: 60000 грн. – безпідставно збережені кошти, 37272 грн. 78 коп. – інфляційні втрати, 7343 грн. 01 коп. – 3% річних.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради 3328 грн. (три тисячі триста двадцять вісім гривень) судових витрат.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):
Позивач: Львівська міська рада, юридична адреса: 79006, м. Львів, Площа Ринок, 1, код ЄДРПОУ: 0405589.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП – НОМЕР_1 .
Повне судове рішення складене 20.04.2026.

Суддя: Р.Я. Головатий