ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

10 березня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 740/4911/25
Головуючий у першій інстанції – Олійник В. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/641/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.,
суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В., 
із секретарем – Зеляк Ю.Г.,
учасники справи: позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 02 грудня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування посилалось на те, що відповідач відповідно до умов кредитного договору отримав банківські послуги у виді кредитного ліміту на картковий рахунок, розмір кредитного ліміту до 155000 грн.
Вказує, що відповідач отримав кредитну картку Універсальна GOLD із строком її дії 07/25, з погодженням процентної ставки у розмірі 40,8% річних, а також посилається, що відповідач ознайомився з умовами кредитування та підписав паспорт споживчого кредиту від 04.08.2021. Також 04.08.2021 відповідач власноручно підписав Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. 
Як зазначає позивач, ОСОБА_1 користувався кредитним лімітом, сплачував заборгованість за договором, але припинив погашати заборгованість за кредитом, внаслідок чого станом 12.08.2025 у нього виникла заборгованість у розмірі 150429,82 грн, з яких: 139958,20 грн – заборгованість за тілом кредиту, 10471,62 грн – заборгованість за простроченими відсотками.
У позові АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 04.08.2021 у розмірі 150429,82 грн та судові витрати.
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 02.12.2025 позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 04.08.2021: 139958 грн 20 коп. заборгованості за тілом кредиту, 10471 грн 62 коп. заборгованості за простроченими відсотками, а всього стягнуто 150429 грн 82 коп. Вирішено питання розподілу судового збору.
Обґрунтовуючи рішення суд першої інстанції врахував положення ст. 526, 599, 629, 1054 ЦК України та не виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, прийшов до висновку про стягнення заборгованості.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Максимів В.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду від 02.12.2025 і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог, а також стягнути понесені витрати на правову допомогу у розмірі 11000,00 грн.
За доводами скарги, рішення судом першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування підстав для скасування рішення суду першої інстанції, заявник посилається, що підписана відповідачем ОСОБА_1 заява про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 04.08.2021 року містить в собі умови кредитування одразу для багатьох типів кредитних карток, які можливо отримати в АТ КБ «Приватбанк» - карти «Універсальна», «Універсальна Gold», преміальна картка Platinum, преміальна картка World Black Edition, преміальна картка VISA Signature, преміальна картка World Elit, преміальна картка Infinite. Також, у вказаній заяві наведено інформацію щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту споживача, а також наслідки прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань одразу щодо декількох карткових продуктів. 
Тому вважає, що вказана в Заяві про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 04.08.2021 року інформація не стосується умов конкретного кредитного договору, а має загальні умови надання послуг з кредитування, у зв`язку з чим до висновку про укладення між сторонами договору про надання банківських послуг суд першої інстанції дійшов без врахування всіх обставин справи та на підставі неналежних доказів.
Як зазначає заявник, у Заяві про приєднання до умов та правил надання послуг не узгоджено та не зазначено, яку саме картку було видано відповідачу, а посилання на те, що відповідачу було видано кредитну картку НОМЕР_1 строк дії - 07/25 тип - Універсальна GOLD не підтверджено належними доказами, оскільки єдиним допустимим доказом на підтвердження факту отримання позичальником платіжної картки може виступати відповідний письмовий документ, який містить підпис позичальника та дату про отримання картки, з зазначенням її виду, строку дії та номеру, який в матеріалах справи відсутній.
Також заявник посилається, що Банком не доведено, який саме тип кредитної картки було видано позичальнику, то неможливо встановити і розмір відсотків, які щомісячно мали б нараховуватись Банком позичальнику за користування кредитними коштами, тому в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.
Заявник стверджує, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ "Приватбанк" дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Крім того, як вказує заявник, факт підписання відповідачем Паспорту споживчого кредиту не може безумовно свідчити, що між сторонами погоджено істотні умови договору за Заявою про приєднання до Умов та Правил надання послуг, у зв`язку з чим Умови та Правила надання банківських послуг не можуть розцінюватись як частина кредитного договору, а Паспорт споживчого кредиту не є невід`ємною складовою частиною кредитного договору, і ознайомлення та підписання паспорту кредиту не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми.
В обґрунтування доводів скарги заявник посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 та вважає, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Також за доводами скарги, ухвалою від 20.10.2025 суд першої інстанції, за відсутності клопотання про витребування доказів, керуючись положеннями ст. 84 ЦПК України, та за відсутності будь-якого обґрунтування, самостійно витребував у позивача докази (довідку про зміну умов кредитування (збільшення, зменшення кредитного ліміту) та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 ), які в подальшому поклав в основу оскаржуваного рішення, тобто допустив при ухваленні рішення порушення норм процесуального права.
Крім того, у скарзі заявник посилається, що судом першої інстанції не було взято до уваги виписку про рух коштів по рахунку за період з 01.09.2021 по 12.2025, яка є належним доказом, з якої убачається, що позивачем самостійно неодноразово проведено списання коштів за рахунок кредитного ліміту та збільшено заборгованість за тілом кредиту. Зокрема Позивачем самостійно проведено списання грошових коштів за рахунок кредитного ліміту за ставкою 3,4 % на загальну суму 64694,57 грн, а також за ставкою 0,0001 % - 1564,50 грн.
Тому вважає, що списавши кошти на погашення заборгованості по відсотках, позивач збільшив тіло кредиту та в подальшому здійснював нарахування відсотків на відсотки, що суперечить вимогам чинного законодавства та усталеної судової практики. Наведений Позивачем розрахунок заборгованості, як стверджує заявник, є неналежним та недопустимим доказом підтвердження наявності у відповідача заборгованості та її розміру, оскільки він не є первинним бухгалтерським документом в розумінні чинного законодавства та ґрунтується на неповних та некоректних первинних даних.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.
У поданому відзиві представник АТ КБ «ПриватБанк» Рожко С.М. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 . В обґрунтування посилається, що підписанням Заяви від 04.08.2021 між сторонами, у відповідності до ст. 634 ЦК України, був укладений Договір, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку (ст. 1066 ЦК України) та кредитного договору (ст. 1054 ЦК України). Вказує, що при укладанні Договору від 04.08.2021 сторони письмово погодили істотні умови кредитування за послугою «Кредитні картки» (пункти 1.2, 1.3 Договору), зокрема, погодили розмір процентної ставки за користування кредитними коштами 40,8% річних для картки типу Універсальна Gold. Як зазначає заявник, ОСОБА_1 була видана картка “Універсальна Gold” №5363542018288184, строком дії до 07/25, тому у відповідності до письмово погоджених сторонами умов кредитування, банком нараховувалися за користування кредитним лімітом відсотки в розмірі 40,8% для карток класу “Універсальна Gold”. При цьому розмір відсотків за користування кредитним лімітом відповідає розміру письмово погодженому сторонами у Заяві від 04.08.2021, а саме 40,8% річних (або 3,4% в місяць) для карток класу “Універсальна Gold”. Зазначає також, що нарахування процентів саме за погодженою сторонами ставкою 3,4% в місяць (40,8% річних) також підтверджується випискою про рух грошових коштів. Крім того, посилається, що з розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами та періодично вносив кошти на погашення заборгованості, тому вважає, що відповідач з самого початку укладення договору та отримання картки був письмо ознайомлений з умовами кредитування, в тому числі і з розміром відсоткової ставки. Підписавши викладені у заяві умови кредитування, сторони в подальшому їх виконували, угод про зміну умов кредитування не підписували, а тому саме такі умови є погодженими сторонами. За доводами відзиву, згідно розрахунку заборгованості банком нараховувалися відсотки за найнижчою з двох погоджених ставок, а саме 40,8% річних для карток класу «Універсальна Gold» і інший розмір процентів не застосовувався. Заявник просить врахувати, що банком пред`явлено вимоги про стягнення заборгованості як за тілом кредиту, так і за відсотками, які є простроченими, та нарахування яких здійснювалося у повній відповідності до узгоджених сторонами умов. Вказує, що розрахунком заборгованості, складеним на підставі операцій, які відображені у виписці по кредитній картці, підтверджується початок виникнення прострочених зобов`язань починаючи з вересня-грудня 2024 року (оскільки відповідач припинив вносити щомісячні платежі на погашення боргу) та винесення всієї суми боргу за кредитом на прострочку на 181- день, тобто 11.04.2025. З дати винесення всієї суми боргу на прострочку банк також припинив нарахування відсотків передбачених умовами Договору. Також заявник зазначає, що відповідач ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі власних розрахунків заборгованості, з урахуванням погоджених умов кредитування, не надав, клопотань про призначення судової економічної експертизи розрахунку заборгованості не заявляє, а фактичне користування відповідачем кредитними коштами з використанням отриманих кредитних карток підтверджується випискою про рух грошових коштів по рахунках відкритих на ім`я ОСОБА_1 . Також заявник не погоджується з вимогами скарги в частині стягнення витрати на правову допомогу.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що 04.08.2021 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг, який складається із Заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг ОСОБА_1 (а.с. 64-74).
Згідно умов Заяви ОСОБА_1 , як позичальник, погодився, що вищезазначені Умови і правила надання банківських послуг складають договір про надання банківських послуг, останній відповідно до умов даного договору зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти, які є платою за користування чужими грошима, штрафи, які є засобом забезпечення виконання зобов`язань, пеню та комісії. 
Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , відповідачу було встановлено початковий кредитний ліміт 04.08.2021 у розмірі 2000,00 грн, який 30.10.2023 був збільшений до 155000 грн (а.с. 67).
Для отримання доступу до рахунку та використання кредитного ліміту відповідач отримав кредитну картку № НОМЕР_1 , строк дії - 07/25, тип – Універсальна GOLD, що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 124 зворот).
Відповідно до розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 04.08.2021станом на 12.08.2025 становить: 139958 грн 20 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 10471 грн 62 коп. – заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом, всього 150429 грн 82 коп. Останнє погашення заборгованості відповідного до вказаного розрахунку у сумі 5000 грн здійснене 20.06.2025 (а.с. 16 зворот – 26).
Також судом була досліджена виписка по рахунку ОСОБА_1 за договором б/н від 04.08.2021 за період з 01.09.2021 по 12.08.2025 (а.с. 27-63).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, враховуючи положення ст. 526, 599, 629, 1054 ЦК України, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсязі, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частинами 1, 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається в письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
За положеннями абзацу 3 частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).
Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, в зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
У рішенні № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст.3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Виходячи з наведених норм чинного законодавства, договір, в тому числі і кредитний, може бути укладений шляхом приєднання до запропонованих умов однією із сторін оформлений у формулярах або інших стандартних формах.
В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, однак відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором та відсотками.
Як було встановлено судом першої інстанції, з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 підписав Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, на підставі якої йому було надано кредитну картку Універсальна Gold, з встановленням кредитного ліміту, який був збільшений до 155000,00 грн. Окрім анкети-заяви, 04.08.2021 ОСОБА_1 підписав Паспорт споживчого кредиту, в якій визначено умови кредитування, в тому числі і розмір процентної ставки за карткою Універсальна Gold – 40,8% річних поза межами пільгового періоду. 
Аналогічні положення щодо умов кредитування та відсоткової ставки за користування кредитом містяться і у підписаній ОСОБА_1 . Заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.
З наданого АТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості вбачається, що саме за цими ставками банком нараховувались відсотки за користування кредитом відповідачеві. Тобто, сторонами були погоджені умови кредитування щодо нарахування та сплати відсотків.
Також за матеріалами справи, для отримання доступу до рахунку та використання кредитного ліміту відповідач отримав кредитну картку № НОМЕР_1 , строк дії - 07/25, тип – Універсальна GOLD, що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 124 зворот).
Відповідачем та його представником не надано суду першої інстанції та апеляційному суду належних і допустимих доказів того, що вказаний картковий рахунок йому не належить. Також відповідач не був позбавлений можливості надати суду інформацію про відкриті карткові рахунки.
Також відповідачем та його представником не надано суду будь-яких належних і допустимих доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості за укладеними кредитним договором чи підтверджували погашення заборгованості на рахунок банку, а тому такий розрахунок підтверджує розмір наявної заборгованості перед позивачем.
Тому доводи скарги про те, що Банком не доведено, який саме тип кредитної картки було видано позичальнику, тому неможливо встановити і розмір відсотків, які щомісячно мали б нараховуватись Банком позичальнику за користування кредитними коштами не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та спростовуються матеріалами справи.
Крім того, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи скарги про те, що позивачем самостійно неодноразово проведено списання коштів за рахунок кредитного ліміту та збільшено заборгованість за тілом кредиту та про те, що списавши кошти на погашення заборгованості по відсотках Позивач збільшив тіло кредиту та в подальшому здійснював нарахування відсотків на відсотки, що суперечить вимогам чинного законодавства та усталеної судової практики, а наведений позивачем розрахунок заборгованості є неналежним та недопустимим доказом підтвердження наявності у відповідача заборгованості та її розміру, оскільки він не є первинним бухгалтерським документом в розумінні чинного законодавства та ґрунтується на неповних та некоректних первинних даних, враховуючи наступне.
Згідно п. 1.4 Заяви повернення кредиту здійснюється шляхом: договірного списання з рахунку клієнта, у т.ч. за рахунок кредитного ліміту, у розмірі процентів, що підлягають сплаті за цим Договором, 1-го числа календарного місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено трати за рахунок кредитного ліміту, за умови наявності невикористаного кредитного ліміту та за відсутності прострочених зобов`язань клієнта; шляхом внесення клієнтом коштів у розмірі мінімального обов`язкового платежу на поточний рахунок, для якого відкрито кредитну картку, до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту.
Відповідно до п. 2.1.1.3.5 Договору, сторони узгодили, що в разі порушення Клієнтом зобов`язань з погашення заборгованості по кредиту протягом 180-ти днів з моменту виникнення таких порушень, на підставі ст.ст. 212, 611, 651 Цивільного кодексу України терміном повернення кредиту встановлюється 180-й день з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту. На 181-й день з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту Клієнт зобов`язаний повернути Банку кредит, проценти за користування кредитом, неустойку та виконати інші зобов`язання за Договором в повному обсязі.
Апеляційний суд враховує, що розрахунком заборгованості, складеним на підставі операцій, які відображені у виписці по кредитній картці, підтверджується початок виникнення прострочених зобов`язань починаючи з вересня-грудня 2024 року (оскільки відповідач припинив вносити щомісячні платежі на погашення боргу) та винесення всієї суми боргу за кредитом на прострочку на 181- день, тобто 11.04.2025. З дати винесення всієї суми боргу на прострочку банк припинив нарахування відсотків передбачених умовами Договору. 
Відповідач ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі власних розрахунків заборгованості, з урахуванням погоджених умов кредитування, не надав, клопотань про призначення судової економічної експертизи розрахунку заборгованості не заявляв, а фактичне користування відповідачем кредитними коштами з використанням отриманих кредитних карток підтверджується випискою про рух грошових коштів по рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_1 . 
При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що у разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу сума кредиту вважається простроченою. Прострочене тіло кредиту - це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернені у строк, передбачений договором. Тобто, якщо позичальник своєчасно не повертає заборгованість за фактично використаними кредитними коштами (тілом кредиту), така заборгованість стає простроченою та відображається у відповідній колонці розрахунку заборгованості.
Кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією, тому відповідач міг використовувати кредитні кошти, погашати заборгованість та знову користуватися кредитними коштами. Отже, сума заборгованості за поточним та простроченим тілом кредиту постійно змінюється в залежності від використання кредитних коштів та внесення платежів на погашення заборгованості.
Досліджуючи наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів зазначає, що надані АТ КБ «Приватбанк» по справі докази є належними та допустимими, у розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідач, відповідно до наданого позивачем розрахунку, виписки, користувався кредитними коштами, наданими йому АТ КБ «Приватбанк» за договором б/н від 04.08.2021 у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, у зв`язку з чим має зобов`язання перед позивачем з повернення кредитних коштів, виходячи з фактичного використання позичальником кредитних коштів, які не повернуто станом на час звернення позивача до суду з даним позовом.
Виписка за картковим рахунком відповідача, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом для визначення заборгованості відповідача за тілом кредиту, що відповідає пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18-ц.
Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Згідно з Переліком типових документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №578/5 до первинних документів, які фіксують факт виконання операції та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і у податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок.
Відповідно до п.п. 62, 63 Розділу 4 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (далі-Положення), виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.
Отже, виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі №175/35/16-ц.
Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №342/180/17 у постанові від 03 липня 2019 року зауважила, що розрахунок кредитної заборгованості, не підтверджує умови кредитування та суму заборгованості за кредитом, оскільки зазначений доказ не є підтвердженням виконаних позивачем банківських операцій та повністю залежить від волевиявлення банку.
Пункт 51 Розділу 3 Положення встановлює, що первинні документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи, який/яка склав/склала документ/від імені якого/якої складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Залежно від характеру операції та технології оброблення облікової інформації до первинних документів можуть уключатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції). Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі.
Також п. 52 Розділу 3 Положення вказує, що первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку, а унесення виправлень до первинних документів не допускається (п. 53 Розділу 3).
Банківська виписка має статус первинного документу. Розрахунок заборгованості, відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є лише похідним від первинної бухгалтерської документації та може містити відомості про господарську операцію. Проте саме банківська виписка за картковими рахунками може бути належним доказом щодо заборгованості за кредитним договором, що споживач користувався кредитною карткою, ним вносились кошти на погашення заборгованості, або ні.
На підтвердження обставин укладення ОСОБА_1 кредитного договору та наявності у нього боргу за цим договором, АТ КБ «ПриватБанк» надано виписку по його рахунку та відповідний розрахунок заборгованості.
За даними виписки по банківському рахунку відповідача, ОСОБА_1 неодноразово вносив кошти у рахунок погашення кредитної заборгованості різними сумами і сплачені ним кошти розподілялись банком на погашення процентів, які передбачені викладені в заяві та паспорті споживчого кредитування умови кредитування, які відповідачем підписані, що відповідачем не заперечувалось ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду.
З наданої позивачем виписки про рух коштів за банківським рахунком ОСОБА_1 вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами та частково сплачував заборгованість за договором, що підтверджує зрозумілість та прийняття ним умов договору.
Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до частини 2 статті 530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Необґрунтованими є доводи скарги про те, що суд першої інстанції всупереч положенням ст. 84 ЦПК України за відсутності клопотання учасників справи витребував у позивача докази, а саме довідку про зміну умов кредитування (збільшення, зменшення кредитного ліміту) та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , які в подальшому поклав в основу оскаржуваного рішення, враховуючи, що для всебічного і об`єктивного розгляду справи суд першої інстанції з власної ініціативи може здійснювати витребування доказів у справі на підставі положень ст. 13, ч. 7 ст. 81 ЦПК України.
Посилання на висновки Верховного Суду як таке із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.
Апеляційний суд враховує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Відповідач ОСОБА_1 не спростував факт користування кредитною карткою та достовірність даних, які відображені у виписці з його рахунку, як і підписання ним заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 04.08.2021, а також погодження ним умов кредитування, тому апеляційний суд приходить до висновку що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» та стягнув з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 04.08.2021. 
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Сплачений ОСОБА_1 судовий збір та заявлені в апеляційній скарзі витрати на правову допомогу за апеляційний розгляд справи відшкодуванню не підлягають, оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 02 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 11.03.2026.

Головуючий Судді :