Справа № 358/810/25 Головуючий в суді І інстанції Романенко К. С.
Провадження № 33/824/1480/2026 Доповідач в суді ІІ інстанції Писана Т.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді-доповідача Писаної Т.О.,
за участі секретаря судового засідання Івкової Д.Л.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Ящука Леоніда Адамовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Богуславського районного суду Київської області від 28 січня 2026 року у адміністративній справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 за фактом вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,
ВСТАНОВИВ: 
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 12 травня 2025 року о 13 год 47 хв в м. Богуслав по вул. Ярослава Шинкаренка (Кільцева) Обухівського району Київської області, водій ОСОБА_1 керував автомобілем марки «ВАЗ 21099», державний номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Від проходження огляду для визначення стану алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку відмовився, чим порушив п.2.5 ПДР.
Постановою Богуславського районного суду Київської області від 28 січня 2026 року, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн та позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь державного бюджету України судовий збір в розмірі 665 (шістсот шістдесят п`ять) грн 60 коп.
Не погоджуючи з даною постановою, захисник ОСОБА_1 - Ящук Л.А. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив постану суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги адвокат вказує на те, що судове рішення ухвалено незаконним складом суду, оскільки 27.01.2026 року особою, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 було подано заяву про відвід судді Богуславського районного суду Київської області Романенко К.С., питання про який у встановленому законом порядку вирішено не було, а тому суддя Романенко К.С. не мала законних повноважень щодо розгляду 28.01.2026 року справи про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення.
Викладені в постанові судді Богуславського районного суду Київської області Романенко К.С. від 28.01.2026 року висновки для залишення заяви особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , про відвід судді без розгляду вважає необґрунтованими.
На переконання захисника, заява особи яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 про відвід судді Романенко К.С., була залишена без розгляду з тих підстав, що вона за змістом та підставами відводу ідентична заяві про відвід, яка була подана 08.07.2025 року адвокатом Ящуком Л.А., як захисником ОСОБА_1 , і в задоволенні якої було відмовлено.
З таким висновком судді не погоджується, оскільки вважає, що підстави для відводу судді Романенко К.С., зазначені в заяві адвоката та заяві ОСОБА_1 , не були ідентичними, зокрема, як самостійну підставу, було вказано на порушення суддею правил щодо самовідводу та про направлення до Вищої ради правосуддя скарги щодо дисциплінарного проступку судді з цих підстав.
Також, апелянт звертає увагу, що справа розглянута за відсутності підтвердження належного та своєчасного повідомлення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності 
Роздруківка відстеження трекінгу відправлення R067083092 рекомендованого повідомлення про вручення з відміткою «Одержано» відсутній за вказаною адресою» щодо документу «судова повістка-виклик до суду на 28.01.2026», на яку послався суд, не містить інформації про дату відсутності одержувача за вказаною адресою, а тому не може слугувати належним та допустимим доказом своєчасного сповіщення ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи. При цьому, ОСОБА_1 заперечує факт відсутності його або близьких родичів за місцем проживання, що могло бути причиною неотримання судової повістки про виклик до суду.
На переконання сторони захисту, у постанові про притягнення ОСОБА_1 адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, не зазначені встановлені судом обставини вчинення ним даного адміністративного правопорушення.
Апелянт звертає увагу суду, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення обґрунтована неналежними та недопустимими доказами. У матеріалах даної справи відсутні належні та допустимі докази, які б вказували на вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
На думку захисника, додані до протоколу про адміністративне правопорушення відеозаписи на ID реєстратори 844584 та 844638 не містять обставин зупинки транспортного засобу ВАЗ 21099, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 в місті Богуславі на вулиці Ярослава Шинкаренка, тобто не підтверджують факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом.
Також у справі відсутні докази порушення водієм транспортного засобу ВАЗ 21099, д.н.з. НОМЕР_2 , Правил дорожнього руху, що відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.35 Закону України «Про національну поліцію» могло бути підставою для зупинки транспортного засобу під його керуванням.
Вважає, що додані до протоколу про адміністративне правопорушення відеозаписи на ID реєстраторах 844584 та 844638, містять лише інформацію, що 12.05.2025 року о 13 год. 47 хв. ОСОБА_1 в місті Богуслав на вулиці Ярослава Шинкаренка (кільцева) не керував транспортним засобом ВАЗ 21099, д.н.з. НОМЕР_3 , а лише разом з іншими невстановленими особами перебував біля транспортного засобу. ОСОБА_1 постійно заперечував факт керування транспортним засобом, а інші особи, яких поліцейські не встановили і не опитали, таке керування не підтверджували. При цьому інша невстановлена поліцейськими особа пред`явила свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а також заявляла, що автомобіль належить їй та пропонувала поліцейському пред`явити своє посвідчення водія ( відеозапис на ID реєстратор 844584, час 15:26:37).
У судове засідання з`явилися адвокат Ящук Л.А. та ОСОБА_1 , які подану в інтересах ОСОБА_1 адвокатом Ящук Л.А. апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити. 
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, додаткові пояснення в суді апеляційної інстанції, перевіривши законність, обґрунтованість та вмотивованість постанови суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно із ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 252 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Постанова суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вище вимогам.
Як убачається з матеріалів справи та судового рішення, при розгляді даної справи суд першої інстанції достатньо повно, об`єктивно та всебічно дослідив наявні у ній письмові матеріали та дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і такий висновок, всупереч тверджень апелянта, ґрунтується на наявних у матеріалах адміністративної справи доказах.
Відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність настає за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння, а також за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Для встановлення події правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, необхідно з`ясувати чи дійсно особа знаходилася в стані сп`яніння під час керування транспортним засобом та чи дійсно саме та особа, відносно якої складено протокол, а не інша, керувала транспортним засобом.
Згідно вимог ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, статтею 53 цього Закону передбачено, що юридичні та фізичні особи, винні в порушенні законодавства про дорожній рух, відповідних правил, нормативів і стандартів, несуть відповідальність згідно з законодавством України.
Відповідно до п. 2.5. Правил Дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до пункту 2.9 «а» Правил дорожнього руху України - водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.
Порядок проходження огляду водіїв на стан сп`яніння регламентується ст. 266 КУпАП, Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом МВС України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року (далі - Інструкція) та Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103 зі змінами та доповненнями (далі - Порядок № 1103).
Проте, вимоги названих пунктів ПДР ОСОБА_1 дотримано не було.
У рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Таким чином, ОСОБА_1 реалізував своє право володіти та керувати автомобілем, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.
Винуватість ОСОБА_1 у порушенні п. 2.5 ПДР України, за обставин, викладених у постанові, всупереч доводів апеляційної скарги, підтверджується наявними у справі доказами, а саме:
- протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 328192 від 12.05.2025, який складений у відповідності з вимогами ст. 256 КУпАП та інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженими наказом МВС 07.11.2015 № 1395 та містить необхідні у ньому відомості, зокрема щодо дати, часу, місця та способу вчинення самого адміністративного правопорушення, яке призвело до порушення ПДР України;
- відеозаписом з нагрудних камер (боді-камер) Motorola VB 400V3 інвентарні №№ 844584, 844638 та автомобільного відео реєстратора Aspiring AT 260 інв. 11340204 працівників ВП № 2 (м.Богуслав) Обухівського РУП ГУНП в Київській області, що здійснювали оформлення вчиненого особою, що притягується до адміністративної відповідальності, адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП;
- направленням на огляд водія транспортного засобу ОСОБА_1 від 12.05.2025 з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у якому зазначено, що у результаті огляду, проведеного поліцейським, виявлені ознаки сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови;
- постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 4713825 від 12.05.2025, згідно якої ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. за керування 12.05.2025 о 13.47 год в м. Богуславі по вул. Ярослава Шинкаренка автомобілем марки «ВАЗ 21099 », державний номерний знак НОМЕР_3 не маючи при собі посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на ТЗ, поліса страхування;
- актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 12.05.2025;
- постановою колегії суддів Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2025 про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Богуславського районного суду Київської області від 30 червня 2025 року без змін.
Вказані докази здобуті з дотриманням встановленого законом порядку та у передбачений законом спосіб, а тому будь-які сумніви у їх достовірності та істинності відсутні та за наслідками розгляду апеляційної скарги не встановлені.
Дані докази у розумінні ст. 251 КУпАП, суд першої інстанції правильно визнав належними, допустимими, та такими, які повністю доводять вину ОСОБА_1 у вчинені адміністративних правопорушень.
Протокол про адміністративне правопорушення складено відповідно до вимог ст. 256 КУпАП, Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до постанови КАС ВС у справі №678/991/17 від 15.11.18 року відеозапис із нагрудного відеореєстратора інспектора, яким зафіксовано обставини зупинки автомобіля, є доказом, що може підтверджувати факт вчинення водієм порушення Правил дорожнього руху.
Так, предметом дослідження у справі були відеозаписи, якими зафіксовано обставини порушення. Судом першої інстанції також правомірно додатково було враховано обставини, які були встановлені у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2025, зокрема обставини керування та зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , що підтверджені відеозаписом з автомобільного відео реєстратора службового автомобіля 2_5372797280325760799 та відеозаписом з нагрудної камери поліцейського export-qw9ix. 
Безпосередньо на відео з відеозаписом 2_5372797280325760799 зафіксовано в проміжку часу з 0:45 сек. по 0:59 сек. рух автомобіля ВАЗ 21099 д.н.з. НОМЕР_1 автомобільною дорогою, водночас на відеозаписі з нагрудної камери поліцейського export-qw9ix о 0:10 сек. зафіксовано, як позивач відходить від дверей водія автомобіля ВАЗ 21099 д.н.з. НОМЕР_4 . Крім того, колегія суддів звернула увагу, що на відеозаписі з нагрудної камери поліцейського export-qw9ix зафіксовано неодноразове ознайомлення працівниками поліції позивача з фактом керування ним вказаним транспортним засобом.
Отже, враховуючи встановлені обставини, апеляційним судом у наведеній справі відхилені були доводи апелянта про недоведеність обставин керування ним вказаним транспортним засобом та відсутність підстав для пред`явлення документів передбачених п. 2.1 ПДР України як необґрунтовані та такі, що спростовуються наданими відповідачем доказами.
Крім цього, на відеозаписі, доданому до протоколу, відеофайл «16.43.18_26694d6b.mp4», вбачається факт керування та зупинки працівниками поліції автомобіля марки «ВАЗ 21099», д.н.з. НОМЕР_3 . Надалі водій вийшов з авто та до нього підійшли працівникам поліції, які повідомили водія про причину зупинки, забруднення світових приладів та технічні невправності автомобіля - розбите скло. У водія попросили документи. Під час спілкування з водієм було виявлено явні ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Працівник поліції запропонував водію пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, на що останній заперечував, оскільки на його думку зупинки не було, водієм він себе не вважає. Водію знов було запропоновано пройти огляд на місці зупинки або в лікарні. Водій веде себе незрозуміло, йому неодноразово працівник поліції показує відеореєстратор, де відображений рух та зупинка автомобіля. На питання працівника поліції стосовно того, чи буде він проходити огляд водій повідомляє, що не бачить причини такого огляду. Водію роз`яснено його права, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП. Надалі працівник поліції склав протокол за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 , з яким було ознайомлено ОСОБА_1 , однак від підпису останній відмовився. 
Жодних обставин у спростування факту відмови від проходження огляду на стан сп`яніння водієм ОСОБА_1 апеляційна скарга не містить.
Відтак, доводи апеляційної скарги з приводу відсутності у матеріалах справи належних та допустимих доказів у підтвердження вчинення водієм ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, спростовуються матеріалами справи.
Безпідставними є доводи про неналежне повідомлення судом ОСОБА_1 про розгляд цієї справи, оскільки суд виконав свій обов`язок щодо повідомлення як ОСОБА_1 так і його адвоката про розгляд справи, які були обізнані про розгляд справи та правом на участь у справі скористались, неодноразово звертались із клопотаннями та подавали відводи.
Доводи з приводу упередженості та необ`єктивності судді, яка, як вважає сторона захисту, самостійно відшуковувала докази винуватості ОСОБА_1 у вчинені правопорушення, а саме врахування встановлених у іншій судовій справі обставин, є надуманими, оскільки суди мають право використовувати судові рішенні, які офіційно внесені до ЄДРСР.
Не доведеними є також доводи апеляційної скарги з приводу розгляду справи неповноважним судом. Як слідує із змісту апеляційної скарги відповідні доводи ґрунтуються лише на тому, що стороною захисту неодноразово заявлялись відводи судді, які були судом розглянуті і відхилені в установленому за аналогією з Кримінальним процесуальним кодексом порядку. Чергове подання заяви про відвід суд визнав зловживанням права та відмовив у розгляді.
Суд першої інстанції правильно врахував, що заборона зловживання правами закріплена у ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). У розвиток цієї загальної заборони у ст. 35 Конвенції наводяться критерії прийнятності, серед яких зловживання правом на подання заяви до ЄСПЛ є самостійною підставою для визнання неприйнятною індивідуальної заяви. Як наслідок позбавлення суб`єктивного права на звернення до ЄСПЛ, що певним чином є заходом відповідальності заявника. У свою чергу, критерії зловживання правом визначаються не в Конвенції, а в рішеннях ЄСПЛ. Встановлення наявності зловживання правом ЄСПЛ в кожному конкретному випадку вирішує виходячи із прецедентів, які загалом сформували систему випадків зловживання правом.
Як встановлено у цій справі, заявлений відвід судді адвокатом Ящуком Л.А. було розглянуто 28.11.2025, та повторно було подано відвід особою, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 з аналогічних підстав, що суддя обґрунтовано оцінив як повторно заявлений відвід з тих самих підстав, що має ознаки зловживанням правом.
Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки є недоведеними, спростовуються матеріалами справи та оцінюються судом як такий спосіб захисту, що має на меті безпідставне уникнення від відповідальності за вчинене правопорушення.
Оцінюючи сукупність наявних в справі доказів апеляційний суд дійшов висновку, що твердження ОСОБА_1 з приводу відсутності в його діях ознак правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, не відповідають встановленим обставинам справи та повністю спростовуються сукупністю досліджених в суді першої інстанції матеріалів справи про адміністративне правопорушення, та відповідно розцінюються як такі, що спрямовані на уникнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності.
При цьому апеляційний суд застосовує загальноприйнятий європейський стандарт доказування «поза розумним сумнівом», сформульований у рішеннях ЄСПЛ, зокрема від 14 лютого 2008 року у справах «Кобець проти України» (п.43) та «Авшар проти Туреччини» (п. 282), «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року, «Барбера, Мессеге і Ябардо про Іспанії» від 6 грудня 1998 року, згідно яких доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.
Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП доводиться сукупністю ознак та неспростовних презумпцій, які наведені вище, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, які доводять факт вчинення правопорушення і не викликають у суду сумнівів, які б можна було тлумачити на його користь, оскільки докази винності ОСОБА_1 одержані законним шляхом, у передбачений законом спосіб і повноважними особами.
Переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки суду в постанові і були підставами для її скасування та закриття провадження в справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, апелянтом не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено. Як і не встановлено істотних порушень норм КУпАП, які могли б стати підставою для скасування постанови, як про це просить в апеляційній скарзі апелянт.
Даючи оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Апеляційний суд враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що судом першої інстанції було прийнято законне і обґрунтоване рішення щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, з наведенням обґрунтованої мотивації прийнятого рішення.
Обраний суддею вид адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, відповідає обставинам справи, вимогам ст.ст.23, 33 КУпАП, окрім того санкцією ч.1 ст.130 КУпАП не передбачено альтернативних видів стягнення.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу адвоката Ящука Леоніда Адамовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Постанову Богуславського районного суду Київської області від 28 січня 2026 року, залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Т.О. Писана