Справа № 569/8071/23 	Головуючий у 1 інстанції: Панас О. В. 	
Провадження № 22-ц/802/287/26  	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Шевчук Л. Я.,
суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,
секретар с/з Черняк О. В.,
з участю:
представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 ,
представника відповідача ОСОБА_4 – ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів позики, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_6 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 березня 2024 року,
В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_6 звернулася в суд із зазначеним позовом, який обгрунтований тим, що вона з 20 червня 2008 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 
20 квітня 2023 року відповідач ОСОБА_4 отримав ухвалу Острозького районного суду Рівненської області від 03 квітня 2023 року про відкриття провадження у справі № 567/459/23, у зв?язку з чим їй стало відомо про те, що відповідно 10 листопада 2020 року, 11 грудня 2020 року, 24 лютого 2021 року, 19 березня 2021 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 були укладені договори позики, за умовами яких ОСОБА_4 отримав у ОСОБА_2 у позику грошові кошти на загальну суму 300 000 доларів США зі сплатою 15 % річних.
Позивачка вважає, що ці договори позики є недійсними, оскільки вона як дружина не давала свою згоду на їх укладення, а для вчинення правочину, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та виходить за межі дрібного побутового правочину, необхідна згода іншого із подружжя.
Покликаючись на зазначені обставини, ОСОБА_6 просила суд визнати недійсними договори позики, укладені між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 у формі боргових розписок від 10 листопада 2020 року на суму 50 000 доларів США, від 11 грудня 2020 року на суму 50 000 доларів США, від 24 лютого 2021 року на суму 50 000 доларів США та від 19 березня 2021 року на суму 150 000 доларів США.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 березня 2024 року у цій справі у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.
Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, позивачка ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення її позову.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишено без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 березня 2024 року залишено без змін. 
Постановою Верховного Суду від 01 жовтня 2025 року касаційну скаргу відповідача ОСОБА_4 задоволено.
Ухвалено постанову Рівненського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_6 – адвокат Гуль Н. В. та представник відповідача ОСОБА_4 – адвокат Маковій В. В. апеляційну скаргу підтримали, просили скаргу задовольнити, представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Павлюк М. Г. апеляційну скаргу заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову ОСОБА_6 з таких підстав.
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.  Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
За положеннями частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів позики, ОСОБА_6 покликалася на укладення цих договорів з порушенням статті 65 Сімейного кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частини друга та третя статті 65 СК України).
Разом з тим договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Частина третя статті 368 ЦК України встановлює, що майно, набуте подружжям у шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, або законом.
Частинами першою, другою статті 73 СК України передбачено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.  Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.
Судом за матеріалами справи встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 були укладені такі договори позики - 10 листопада 2020 року на суму 50 000 доларів США, 11 грудня 2020 року на суму 50 000 доларів США, 24 лютого 2021 року на суму 50 000 доларів США, 19 березня 2021 року на суму 150 000 доларів США.
За умовами укладених договорів позики позичальник ОСОБА_4 отримав у позикодавця ОСОБА_2 грошові кошти у позику на загальну суму 300 000 доларів США зі сплатою 15 % річних, про що склав розписки.
Крім того судом встановлено, що у березні 2023 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики.
Позов обґрунтований тим, що між позивачем ОСОБА_2 і відповідачем ОСОБА_4 були укладені договори позики, про що були складені розписки.
Позивач також зазначав, що за умовами укладених договорів позики позичальник ОСОБА_4 отримав у позикодавця ОСОБА_2 у позику грошові кошти на загальну суму 300 000 доларів США зі сплатою 15 % річних.
У травні 2023 року позивач ОСОБА_2 подав суду клопотання про залучення до участі у справі як співвідповідача дружину відповідача ОСОБА_4 – ОСОБА_6 .
У своєму клопотанні позивач ОСОБА_2 зазначав, що на момент укладення договорів позики ОСОБА_4 і ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, договори позики укладені й грошові кошти використано в інтересах сім?ї, а тому за положеннями частини четвертої статті 65 СК України вони відповідають за невиконання зобов?язання у солідарному порядку як подружжя.
Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 06 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 і ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики позов ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики на загальну суму 350 000 доларів США.
У задоволенні позову до ОСОБА_6 відмолено.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року у цій справі рішення Острозького районного суду Рівненської області від 06 лютого 2025 року скасовано.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договорами позики задоволено.
Ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_6 в користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики на загальну суму 350 000 доларів США.
Отже, судовим рішенням, що набрало законної сили, ухвалено стягнути солідарно з подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_6 заборгованість за договорами позики.
ОСОБА_6 у своїй позовній заяві про визнання недійсними договорів позики зазначала, що вона не давала згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_4 договорів позики, а укладені договори виходять за межі дрібного побутового.
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника) (постанова Верховного Суду від 21 серпня 2025 року у справі № 520/7884/19).
Перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики саме по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї (схожий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15, від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16 та від 22 листопада 2023 року у справі № 643/352/20).
Крім того, Верховний Суд послідовно зазначав, що стаття 65 СК України визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо. Поряд з цим для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин (постанови Верховного Суду від 26 вересня від 2018 року у справі № 713/285/2012, від 18 листопада 2019 року у справі № 569/7631/15-ц від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц, від 26 вересня 2024 року у справі № 703/141/23, від 26 березня 2025 року у справі № 753/17584/21).
У справі, що переглядається, судом встановлено, що оспорювані договори позики були укладені між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 .
Разом з тим судом встановлено, що позикодавець ОСОБА_2 пред?явив позовні вимоги про солідарне стягнення заборгованості за договорами позики як до ОСОБА_4 так і до його дружини ОСОБА_6 .
Рішенням суду, що набрало законної сили, ухвалено стягнуто солідарно із ОСОБА_4 і ОСОБА_6 заборгованість за договорами позики.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів позики є необґрунтованими, не відповідають встановленим обставинам справи.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що із-за невідповідності висновків суду встановленим обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове про задоволення позову ОСОБА_6 .

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_6 задовольнити.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 березня 2024 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів позики задовольнити.
Визнати недійсними договори позики, укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у формі боргових розписок від 10 листопада 2020 року на суму 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США, від 11 грудня 2020 року на суму 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США, від 24 лютого 2021 року на суму 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США, від 19 березня 2021 року на суму 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 

Судді