П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/32664/25	

Перша інстанція: суддя Хурса О. О.,
повний текст судового рішення
складено 12.12.2025, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Голуб В.А.,
суддів: Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року у справі № 420/32664/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд:
скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 27.08.2025 № 155250036211 про відмову в переході ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу»;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 пенсії державного службовця відповідно до Закону від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, починаючи з 19.08.2025 із розрахунку 60 % заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, на підставі довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 15.08.2025 № 14.4-06/454 (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років (50 %) за стаж державної служби 20 років); довідки про інші складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби від 15.08.2025 № 14.4-06/456, про середні розміри надбавок, премії та інших виплат станом на грудень 2023 року, які видано Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції м. Одеса.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.12.2025 у задоволенні позову було відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивачка подала апеляційну скаргу. В обґрунтування своїх вимог апелянтка зазначила, що висновок Одеського окружного адміністративного суду щодо недосягнення нею загального пенсійного віку (згідно зі ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування") є безпідставним. На думку позивачки, оскільки її право на пенсію зі зниженням віку (на підставі ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення») вже було офіційно визнане, воно не може бути обмежене чи нівельоване при переході на пенсію державного службовця.
Представниками Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області надано відзиви на апеляційну скаргу, у яких вони просять залишити скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. Відповідачі звертають увагу, що пенсія відповідно до Закону України «Про державну службу» може бути призначена лише після досягнення пенсійного віку. Зауважують, що отримання пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку не стосується даної справи та виду пенсійного забезпечення.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 КАС України, встановив наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено, що позивачка перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію за віком із зниженням пенсійного віку (як мати інваліда дитинства) на підставі ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
З 11.03.1999 по 26.05.2022 позивачка працювала у Відділах державної виконавчої служби Управління юстиції в Одеській області та Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Одеса на посадах, віднесених до державної служби. 
19.08.2025 позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з заявою про перехід з пенсії за віком (матері інваліда з дитинства) на пенсію за віком (держслужбовця).
Заява розглядалась за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області, яким винесено рішення від 27.08.2025 № 155250036211 про відмову у перерахунку пенсії у зв`язку з не досягненням пенсійного віку (60 років).
Не погоджуючись з відмовою у призначенні пенсії державного службовця, позивачка звернулась до суд у з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звернення позивачки із заявою про призначення пенсії державного службовця її стаж на відповідних посадах державної служби складав понад 20 років. Це дає право на збереження порядку призначення пенсії згідно з вимогами Закону України «Про державну службу». Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» , загальне право на призначення пенсії за віком виникає лише після досягнення 60 років, що є обов`язковою умовою і для даного виду пенсійного забезпечення. А станом на день подання позивачкою заяви про перехід на пенсію за іншим Законом їй виповнився 51 рік, що не дає їй право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом України «Про державну службу» № 889-VIII, який набрав чинності 01.05.2016 (далі Закон № 889-VIII).
Статтею 90 Закону № 889-VIII передбачено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до пункту 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII з 1 травня 2016 року втратив чинність Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ (далі – Закон № 3723-ХІІ), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.
Відповідно до пункту 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Положеннями пункту 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII встановлено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Частиною першою статті 37 Закону № 3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Тобто, за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 04.04.2018 № 822/254/18, від 15.12.2020 у справі № 560/2398/19, від 18.03.2021 у справі № 500/5183/17.
Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону № 3723-ХІІ і нормами Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІІ, а саме: щодо віку, страхового стажу та стажу державної служби.
Так, позивачці було відмовлено у призначенні пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», адже ОСОБА_1 не досягла пенсійного віку, а саме 60 років.
Поряд з цим, частиною першою ст. 9 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до частини першої ст. 10 Закону № 1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Пунктом 13 Перехідних положень Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі якщо особа має право на отримання пенсії, щомісячного довічного грошового утримання відповідно до законів України «Про Кабінет Міністрів України», «Про державну службу», «Про національний банк України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про статус суддів», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», Митного кодексу України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України та цього Закону, призначається одна пенсія, щомісячне довічне грошове утримання за її вибором.
Відповідно пункту третього частини першої ст. 115 Закону № 1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.
За вибором матері або в разі її відсутності, якщо виховання п`ятьох або більше дітей чи дитини з інвалідністю здійснювалося батьком, йому призначається дострокова пенсія за віком після досягнення 55 років та за наявності страхового стажу не менше 20 років.
Таким чином закон пов`язує право на призначення дострокової пенсії за віком жінкам, які є матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років жінки.
Так, позивачці призначена пенсія за віком за нормами Закону № 1058-IV з 07.08.2025, як матері особи з інвалідністю з дитинства.
Частиною третьою ст. 45 Закону № 1058-IV передбачено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду. При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в ч. 1 ст. 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що ч. 3 ст. 45 Закону № 1058-IV регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший. 
Таким чином, позивачці призначена пенсія за віком за нормами Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як матері особи з інвалідністю, що передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, однак за призначенням пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» позивачка із заявою встановленої форми, звернулася вперше.
При цьому колегія суддів вважає помилковою позицію апелянтки щодо того, що її право на пенсію зі зниженням віку (на підставі ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення») вже було офіційно визнане, а тому не може бути обмежене чи нівельоване при переході на пенсію державного службовця, з огляду на наступне.
Як вже було зазначено вище, пенсія державним службовцям призначається, зокрема, за умови досягнення відповідного віку. Так, приписи частини першої статті 37 Закону № 3723-XII є відсилочними та передбачають, що право на таку пенсію мають жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
У свою чергу, статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років за наявності необхідного страхового стажу.
Ані стаття 37 Закону № 3723-XII, ані стаття 26 Закону № 1058-IV не містять застережень щодо можливості призначення пенсії державного службовця зі зниженням пенсійного віку.
При цьому колегія суддів не вбачає обмеження прав позивачки в частині визначення віку, з якого вона має право на призначення пенсії держслужбовця, адже до досягнення 60 років ОСОБА_1 має право на отримання пенсії відповідно до Закону № 1058-IV.
Отже, на думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції в цій частині є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства.
Колегія суддів вважає неприйнятними посилання апелянтки на судові рішення у справі № 2040/7854/18, адже дане судове рішення було скасовано. При цьому, скасовані рішення суду не є складовою судової практики, оскільки вони втрачають юридичну силу через порушення норм права або неправильне їх застосування. 
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права та норми процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року у справі № 420/32664/25, - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року у справі № 420/32664/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках, передбачених ч. 4 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач 		В.А. Голуб	
Судді	  	Ю.В. Осіпов   В.О. Скрипченко