Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2026 року Справа№200/518/26 

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Логойди Т.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження (за правилами спрощеного позовного провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

23.01.2026 року ОСОБА_1 через свого представника (адвоката) та підсистему «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати йому грошового забезпечення у вигляді додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі 30 000 гривень у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань згідно з бойовими розпорядженнями з інтенсивної підготовки для ведення воєнних (бойових) дій у складі Військової частини НОМЕР_1 , включеної до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави, за вересень, жовтень та листопад 2025 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі 30 000 гривень у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань згідно з бойовими розпорядженнями з інтенсивної підготовки для ведення воєнних (бойових) дій у складі Військової частини НОМЕР_1 , включеної до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави, за періоди з 01.09.2025 року по 30.09.2025 року, з 01.10.2025 року по 31.10.2025 року, з 01.11.2025 року по 30.11.2025 року.
Також просив стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.
Позов обґрунтовував тим, що проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Протягом всього періоду проходження військової служби у зазначеній військовій частині виконував бойові (спеціальні) завдання на підставі відповідних бойових розпоряджень з інтенсивної підготовки для ведення бойових (спеціальних) дій у складі Військової частини НОМЕР_1 , включеної до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави, що підтверджується журналом ведення бойових дій та рапортами начальника відділення кіберзахисту Військової частини НОМЕР_1 . Це також підтверджується відповідачем у відповідях на заяву позивача та адвокатський запит. 
У зв`язку з наведеним з часу призначення на посаду і по червень 2025 року включно йому виплачувалася додаткова винагорода за виконання бойових (спеціальних) завдань у розмірі 30 000 грн. у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168.
Проте, за вересень - листопад 2026 року така винагорода йому не виплачена. 
Як повідомив відповідач, починаючи з 01.07.2025 року виплата такої додаткової винагороди Військовою частиною НОМЕР_1 не проводиться військовослужбовцям на підставі відповідної телеграми вищого штабу (рішення Міністра оборони України від 14.07.2025 року № 34483/з/1).
Звернення до відповідача з вимогою про нарахування та виплату додаткової винагороду за спірний період не призвело до бажаного результату.
Вважаючи свої права порушеними, звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16.02.2026 року поновлено позивачу пропущений строк звернення до адміністративного суду з позовом.
Відповідач (через свого представника) подав відзив на позовну заяву, в якому зазначав, що бойовим розпорядженням Головнокомандувача Збройних Сил України від 07.02.2024 року № 1308 Військову частину НОМЕР_1 включено до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України та на неї покладено виконання основних бойових (спеціальних) завдань, зокрема, з інтенсивної підготовки військових фахівців для ведення воєнних (бойових) дій в сфері електронної підтримки РЕБ та дотичних сферах. 
Бойовим розпорядженням командира Військової частини НОМЕР_1 від 12.02.2024 року № 1дск всі структурні підрозділи Військової частини НОМЕР_1 залучені до бойових (спеціальних) завдань з інтенсивної підготовки військових фахівців для ведення воєнних (бойових) дій в сфері електронної підтримки РЕБ та дотичних сферах. 
Військовослужбовці Військової частини НОМЕР_1 згідно із зазначеними бойовими розпорядженнями виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) з інтенсивної підготовки для ведення воєнних (бойових) дій у складі Військової частини НОМЕР_1 , включеної до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави. 
З 01.07.2025 року виплата військовослужбовцям Військової частини НОМЕР_1 додаткової винагороди у розмірі 30 000 гривень у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань у зв`язку із здійсненням інтенсивної підготовки для ведення воєнних (бойових) дій у складі військових частин (підрозділів), включених до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави, не здійснюється на підставі рішення Міністра оборони України від 14.07.2025 року № 34483/з/1, що прийнято за результатами розгляду доповідної записки заступника Міністра оборони України від 10.07.2025 року № 34483/з/1 та доведено телеграмою начальника штабу заступника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 15.07.2025 року № 116/14/66296. 
Вважав, що має таке рішення виконувати.
Водночас, командир Військової частини НОМЕР_1 , у відповідності до ст. 35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, якою передбачено право підлеглого уточнити наказ, звертався до ІНФОРМАЦІЯ_1 з телеграмами від 15.08.2025 року № 2367/3529, від 29.09.2025 року № 2367/4250, від 05.12.2025 року № 2367/5469 за відповідними роз`ясненнями щодо здійснення інтенсивної підготовки, за уточненням наявності підстав у командира військової частини для видання наказу про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям Військової частини НОМЕР_1 за липень, серпень 2025 року та, відповідно, для звернення із запитом на отримання відповідного фінансування. Станом на дату подання даного відзиву, відповіді на вказані телеграми не надходили.
Крім того, командиром Військової частини НОМЕР_1 видано наказ з адміністративно-господарської діяльності від 12.02.2026 року № 65/нагд про виплату додаткової винагороди особовому складу військової частини, зокрема, за спірний період. 
На виконання вказаного наказу відповідачем направлено до начальника забезпечувального фінансового органу – ІНФОРМАЦІЯ_1 додаткову заявку-розрахунок на фінансування для виплат грошового забезпечення за КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки» за напрямом грошового забезпечення Військової частини НОМЕР_1 від 20.02.2026 року № 04-ФЕС.
Тому вважав, що Військовою частиною НОМЕР_1 вжито всіх заходів в межах повноважень щодо отримання бюджетних коштів для виплати позивачу додаткової винагороди за спірний період, проте, станом на дату подання відзиву на позовну заяву кошти від забезпечуваного фінансового органу не надійшли.
Вважав, що діяв правомірно.
Щодо стягнення судових витрат, то вважав, що заявлена позивачем сума за надану правничу допомогу є неспівмірною; просив зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на складний майновий стан.
Просив в задоволенні позову відмовити повністю.
Позивач (через свого представника) подав відповідь на відзив, якою підтримав доводи позовної заяви. Додатково зазначав, що рішення Міністра оборони України від 14.07.2025 року № 34483/з/1 та телеграма тимчасово виконуючого обов`язки начальника штабу заступника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 15.07.2025 року № 116/14/66296 не є належною правовою підставою для звуження обсягу прав військовослужбовців, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 21.10.2025 року у справі № 380/3973/23, керівники міністерств уповноважені визначати лише порядок та умови виплати, але не змінювати підстави набуття права на додаткову винагороду, встановлені актом вищої юридичної сили. Зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» та Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260, станом на 30.12.2025 року не внесені, а тому припинення виплат є перевищенням повноважень та порушенням принципу законності, закріпленого у ст. 19 Конституції України. Телеграма не є наказом у розумінні вимог статей 35, 36 Статуту внутрішньої служби ЗС України, не містить прямої заборони на виплату та не скасовує бойових розпоряджень, що залишаються чинними.
Отже, за наявності підтвердженого факту виконання позивачем бойових (спеціальних) завдань, на думку позивача, відповідач був зобов`язаний здійснити нарахування та виплату додаткової винагороди за вересень - листопад 2025 року, тому його бездіяльність є протиправною.
Крім того, виданням командиром Військової частини НОМЕР_1 наказу (з адміністративно-господарської діяльності) від 12.02.2026 року № 65/нагд про виплату додаткової винагороди особовому складу військової частини за липень - грудень 2025 року, січень 2026 року, відповідач, фактично, визнав факт порушення прав позивача. 
Проте, вважав, що виданням зазначеного наказу відповідальність відповідача не обмежується, оскільки відповідно до вимог Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260, виплата грошового забезпечення покладається на військову частину.
Крім того, незважаючи на оголошення наказу про виплату додаткової винагороди особовому складу військової частини, зокрема, за спірний період, на рахунки позивача у лютому 2026 року кошти від відповідача не надійшли.
Просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Позивач (через свого представника) також подав клопотання, яким підтримав доводи позовної заяви та відповіді на відзив.
Також пояснив, що кошти за виконання бойових (спеціальних) завдань, які раніше надходили в кінці місяця на рахунки військовослужбовця, після видання зазначеного наказу на рахунки позивача ні у лютому, ні у березні 2026 року не надійшли.
Станом на 25.03.2026 року щомісячна додаткова винагорода у розмірі 30000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань за спірний період позивачу не виплачена. 
Додатково зазначав, що військовослужбовцям повідомили, що, незважаючи на оголошення наказу, та подачу заявки, кошти добровільно виплачуватися не будуть, а лише за рішенням суду.
Судом встановлено, що бойовим розпорядженням Головнокомандувача Збройних Сил України від 07.02.2024 року №1308 Військову частину НОМЕР_1 включено до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України та на неї покладено виконання основних бойових (спеціальних) завдань, зокрема, з інтенсивної підготовки військових фахівців для ведення воєнних (бойових) дій в сфері електронної підтримки РЕБ та дотичних сферах.
Відповідно до бойового розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 від 12.02.2024 року № 1дск, військовослужбовці Військової частини НОМЕР_1 залучаються до виконання бойових (спеціальних) завдань з інтенсивної підготовки для ведення воєнних (бойових) дій у складі військових частин (підрозділів), включених до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави.
З 15.04.2025 року ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 та довідкою про проходження військової служби (трудову діяльність). 
Так, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 15.04.2025 року № 107 (по стройовій частині) позивача, призначеного наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 25.02.2025 року №425-РС на посаду старшого оператора відділення кіберзахисту, з 15.04.2025 року зараховано до списків особового складу зазначеної військової частини.
Під час проходження служби у відповідача позивач виконував бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) з інтенсивної підготовки для ведення воєнних (бойових) дій у складі військової частини, включеної до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави.
У зв`язку з виконанням таких завдань позивач мав право на виплату щомісячної додаткової винагороди у розмірі 30000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань у період здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Така щомісячна додаткова винагорода позивачу виплачена за період з квітня по червень 2025 року включно, що підтверджується довідкою про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду, за цивільно-правовим договором) для розрахунку виплат від 18.12.2025 року № 378/ФЕС, що видана Військовою частиною НОМЕР_1 .
У вересні, жовтні та листопаді 2025 року позивач також виконував бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими розпорядженнями з інтенсивної підготовки для ведення воєнних (бойових) дій у складі військової частини, включеної до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави, у наступні періоди: з 01.09.2025 року по 30.09.2025 року, з 01.10.2025 року по 31.10.2025 року та з 01.11.2025 року по 30.11.2025 року.
Виконання таких завдань протягом зазначених періодів підтверджується журналом ведення бойових дій від 01.09.2025 року № 17 дск та щомісячними рапортами начальника відділення кіберзахисту Військової частини НОМЕР_1 (від 11.10.2025 року № 9846/Р, від 05.11.2025 року № 10617/Р, від 05.12.2025 року № 11731/Р), які містять посилання на відповідні бойові розпорядження.
Разом з тим, незважаючи на виконання бойових (спеціальних) завдань, щомісячна додаткова винагорода у розмірі 30 000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за зазначені періоди позивачу нарахована та виплачена не була.
У грудні 2025 року позивач звернувся до відповідача із заявами (зареєстровані за вх. № 11767/р від 05.12.2025 року та вх. № 12154/вн від 16.12.2025 року) про виплату такої додаткової винагороди за спірні періоди.
Листом від 01.01.2026 року № 2367ВихЗВГ/25 відповідач повідомив про те, що дійсно у вересні, жовтні та листопаді 2025 року позивач виконував бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими розпорядженнями з інтенсивної підготовки для ведення воєнних (бойових) дій у складі Військової частини НОМЕР_1 , включеної до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави, у наступні періоди: з 01.09.2025 року по 30.09.2025 року, з 01.10.2025 року по 31.10.2025 року та з 01.11.2025 року по 30.11.2025 року, що підтверджується журналом ведення бойових дій та рапортами начальника відділення кіберзахисту військової частини. Рішення про виплату позивачу додаткової винагороди за вересень - листопад 2025 року за виконання бойових (спеціальних) завдань згідно з бойовими розпорядженнями з інтенсивної підготовки для ведення воєнних (бойових) дій у складі військових частин (підрозділів), включених до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави, станом на дату надання відповіді командуванням Військової частини НОМЕР_1 не приймалося.
Цим же листом позивачу відмовлено у виплаті додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168, за спірні періоди.
Відмова мотивована тим, що з 01.07.2025 року до внесення відповідних змін у нормативно-правові акти виплата такої винагороди не здійснюється на підставі рішення Міністра оборони України від 14.07.2025 року № 34483/з/1, що прийнято за результатами розгляду доповідної записки заступника Міністра оборони України від 10.07.2025 року № 34483/з/1 та доведено телеграмою начальника штабу заступника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 15.07.2025 року № 116/14/66296. Таке рішення Міністром оборони України прийнято через неоднакове тлумачення військовими частинами терміну «інтенсивна підготовка» та необхідність у зв`язку з цим внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 та Порядку, що затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260.
Судом також встановлено, що після виникнення спірних правовідносин, подачі позивачем позову до суду та відкриття судом провадження в даній адміністративній справі командиром Військової частини НОМЕР_1 було видано наказ від 12.02.2026 року № 65/нагд (з адміністративно-господарської діяльності) про виплату додаткової винагороди особовому складу військової частини за липень - грудень 2025 року та січень 2026 року.
На виконання вказаного наказу Військовою частиною НОМЕР_1 направлено до начальника забезпечувального фінансового органу – ІНФОРМАЦІЯ_1 додаткову заявку-розрахунок на фінансування для виплат грошового забезпечення за КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки» за напрямом грошового забезпечення Військової частини НОМЕР_1 від 20.02.2026 року № 04-ФЕС.
Проте додаткову винагороду за спірний період позивачу не виплачено.
Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правові норми належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку про наступне. 
Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлено єдину систему їх соціального захисту, гарантовано військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та врегульовано відносини у цій галузі.
Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 9 зазначеного Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Згідно з абз. 1, 2 ч. 4 ст. 9 вказаного Закону грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. 
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що затверджений Законом України від 24.02.2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року, який відповідними указами продовжено і діє натепер.
Підпунктом 2 п. 4 вказаного Указу постановлено Кабінету Міністрів України невідкладно забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.
Відповідно до ст. 92 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на період дії воєнного стану (особливого періоду) військовослужбовцям щомісячно виплачується додаткова винагорода на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.
На виконання, зокрема Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 та ст. 92 зазначеного Закону Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Згідно з абз. 4 п. 11 вказаної Постанови військовослужбовцям, які здійснюють бойові (спеціальні) завдання у період здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 30000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань. 
Відповідно до абз. 1 п. 12 вказаної Постанови виплата додаткової винагороди та одноразової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Згідно з п. 21 вказаної Постанови міністерства та державні органи за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством економіки визначають: 
порядок, умови і розміри виплати додаткової винагороди особам, зазначеним у пункті 1 цієї постанови; 
особливості виплати додаткової винагороди та винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду) особам, зазначеним у пункті 11 цієї постанови, та додаткової винагороди особам, зазначеним у пункті 12 цієї постанови, у тому числі в частині встановлення переліку бойових (спеціальних) завдань та заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, для здійснення такої виплати, з урахуванням завдань, покладених на Збройні Сили, Службу безпеки, Службу зовнішньої розвідки, Головне управління розвідки Міністерства оборони, Національну гвардію, Державну прикордонну службу, Управління державної охорони, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації, Державну спеціальну службу транспорту; 
порядок і умови виплати одноразової грошової допомоги та одноразової винагороди.
Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 року за № 745/32197).
Згідно з п. 2 розд. І вказаного Порядку грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду); премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду)), а також додаткова винагорода та одноразова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.
Відповідно до п. 8 розд. I цього Порядку грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).
Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).
Згідно з п. 17 розд. І цього ж Порядку на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.
Розділом XXXIV зазначеного Порядку визначені особливості виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану.
Так, відповідно до п. 2 розд. XXXIV цього Порядку на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» виплачується в таких розмірах, зокрема 30 000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань):
з інтенсивної підготовки для ведення воєнних (бойових) дій у складі військових частин (підрозділів), включених до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави;
з управління угрупованнями військ (сил) у складі розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України;
з управління підпорядкованими силами та засобами відповідно до завдань, які покладаються на Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту, у складі розгорнутих пунктів управління Державної спеціальної служби транспорту;
у складі робочої групи або одиночним порядком, визначені Головнокомандувачем Збройних Сил України, начальником Генерального штабу Збройних Сил України, у межах областей України, на територіях яких ведуться воєнні (бойові) дії;
з розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів поза районами ведення бойових дій;
у складі діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави згідно з переліком завдань, затвердженим Міністром оборони України;
із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій;
з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури (у тому числі об`єктів транспортної інфраструктури - військовими частинами та підрозділами Державної спеціальної служби транспорту).
Згідно з п. 3 розд. XXXIV цього ж Порядку райони ведення воєнних (бойових) дій, склад діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України та склад резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави визначаються відповідними рішеннями Головнокомандувача Збройних Сил України.
Відповідно до п. 4 розд. XXXIV зазначеного Порядку підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (далі - бойові дії або заходи), у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів:
бойовий наказ (бойове розпорядження);
журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);
рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Згідно з п.п. 9 та 10 розд. XXXIV цього Порядку виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів:
командирів (начальників) військових частин - особовому складу військової частини;
керівника органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин.
Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів.
Позивач як особа, яка протягом спірного періоду належав до військовослужбовців, які виконують бойові (спеціальні) завдання (у період здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України) згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) з інтенсивної підготовки для ведення воєнних (бойових) дій у складі військових частин (підрозділів), включених до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави, мав право на виплату за спірний період щомісячної додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань.
Таке право позивача підтверджено матеріалами справи, та відповідачем, фактично, визнається.
Така додаткова винагорода за вересень, жовтень та листопад 2025 року позивачу мала бути виплачена в поточному місяці за минулий, тобто протягом жовтня, листопада та, відповідно, грудня 2025 року.
Проте, в порушення вимог законодавства додаткова винагорода за спірний період йому протиправно нарахована та виплачена не була.
Посилання відповідача на рішення Міністра оборони України від 14.07.2025 року № 34483/з/1 (що прийнято за результатами розгляду доповідної записки заступника Міністра оборони України від 10.07.2025 року № 34483/з/1 та доведено телеграмою начальника штабу заступника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 15.07.2025 року № 116/14/66296, в якій зазначено про застосування цього рішення з 01.07.2025 року) як на підставу для невиплати позивачу додаткової винагороди, є неприйнятними з огляду на наступне.
Відповідно до п. 17 розд. І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260, на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.
Відповідно до вимог розд. 8 Положення «Про Міністерство оборони України», що затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 671, Міноборони в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, здійснює контроль за їх виконанням. 
Накази Міноборони, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Нормативно-правові акти Міноборони підлягають державній реєстрації в установленому законодавством порядку.
Накази Міноборони, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими для виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями незалежно від форми власності і громадянами.
Відповідно до пп. 3, 4 ст. 42 Закону України «Про правотворчу діяльність» від 24.08.2023 року зміни до нормативно-правового акта вносяться шляхом прийняття (видання) нормативно-правового акта такої самої юридичної сили, якщо інше не передбачено Конституцією України та (або) законом.
Зміни, що вносяться до нормативно-правового акта, змінюють норми права такого нормативно-правового акта в момент набрання чинності нормативно-правовим актом (відповідної норми права), яким вносяться такі зміни. Посилання на норму права, до якої внесені зміни, має містити вказівку на чинний нормативно-правовий акт, який змінив її останнім.
Правовідносини, які виникають в процесі реалізації встановленої державою гарантії для військовослужбовців та деяких інших осіб на отримання належного їм розміру грошового забезпечення, будуються на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.
Разом з тим, судом встановлено, що ні рішенням Міністра оборони України, на яке посилався відповідач, ні іншим рішенням Міністра оборони України, відповідні зміни до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260 та зареєстрований у встановленому порядку, в частині додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн., які б змінювали порядок і умови її виплати чи скасовували таку винагороду щодо військовослужбовців, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) саме з інтенсивної підготовки для ведення воєнних (бойових) дій у складі військових частин (підрозділів), включених до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави, щодо спірного періоду не вносилися.
Відповідно, у відповідача не було правових підстав для невиплати позивачу додаткової винагороди за спірний період.
Невиплатою додаткової винагороди відповідач допустив бездіяльність, яка порушує права позивача.
З огляду на наведене порушені права позивача підлягають захисту та відновленню шляхом задоволення позову.
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, яка регулює питання розподілу судових витрат, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч. 1 ст. 132 цього Кодексу судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 ст. 132 цього Кодексу визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до ч. 7 ст. 139 вказаного Кодексу розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Позивач звільнений від сплати судового збору за подання адміністративного позову відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». 
Позивач просив стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 6 000 грн. 
Щодо витрат на професійну правничу допомогу.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.ч. 1 - 4 ст. 134 вказаного Кодексу витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Верховний Суд в постанові від 21.01.2021 року в справі №280/2635/20 звернув увагу на те, що Кодекс адміністративного судочинства України у редакції, чинній з 15.12.2017 року, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.
При цьому відповідно до ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч.ч. 6 та 7 ст. 134 Кодексу у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року №23-рп/2009 у справі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Європейський суд з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У п. 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. зазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Верховний Суд в постановах від 21.01.2021 року в справі №280/2635/20, 21.01.2021 року в справі № 120/3929/19-а звернув увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Аналогічний правовий висновок викладений також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц.
Згідно з правилами оцінки доказів, що встановлені ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. 
Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивачем до суду подані: договір від 01.10.2025 року № 67/в про надання професійної правничої допомоги, в якому гонорар адвоката визначений у вигляді фіксованої суми 6 000 грн.; акт надання послуг від 15.01.2026 року № 1 (який містить детальний опис наданих послуг, відповідно до якого виконавцем послуг позивачу надані наступні послуги: підготовка заяви, консультація та ознайомлення з документацією, підготовка позовної заяви, всього – на загальну суму 6000 грн.); розрахунок витрат на правову допомогу від 15.01.2026 року № 1; ордер та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю.
Витрати за надану професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн. позивачем оплачені, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 15.01.2026 року № 67.
Суд не вправі надавати оцінку умовам договору (зокрема вартості наданих адвокатом послуг), що погоджені сторонами договору в підписаних на виконання договору документах.
Разом з тим, враховуючи положення Кодексу адміністративного судочинства України, в тому числі процесуальні правила оцінки доказів, правову позицію Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, а також принцип співмірності, критерій розумності заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу і фінансовий стан обох сторін, один з яких є суб`єктом владних повноважень, який виконує важливі завдання, пов`язані із введенням в Україні з 24.02.2022 року воєнного стану, який діє і натепер (Указ Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що затверджений Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ), на що потребує додаткового фінансування з Державного бюджету України (на відміну від мирного часу), суд вважає за необхідне зменшити вартість витрат на професійну правничу допомогу.
Крім того, предмет спору у цій справі не є складним (справа віднесена до справ незначної складності), не містить багато спірних правовідносин, не потребує складних правових досліджень, вивчення великого обсягу фактичних даних та аналізу великої кількості первинних документів, а обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними. До того ж щодо даної категорії справ існує усталена судова практика, з якою можна легко ознайомитися, прочитавши рішення адміністративних судів, що наявні в Єдиному державному реєстрі судових рішень в мережі Інтернет за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/; доступ до зазначеного Реєстру є вільним.
Враховуючи зазначене, правило щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу поширюється на суму таких витрат, яка з урахуванням наведеної позиції суду становить 2000 грн.
Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, тому судові витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн. підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб`єкта владних повноважень.
Керуючись статтями 32, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі 30 000 гривень у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань згідно з бойовими розпорядженнями з інтенсивної підготовки для ведення воєнних (бойових) дій у складі військової частини, включеної до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави, за вересень, жовтень та листопад 2025 року (періоди з 01.09.2025 року по 30.09.2025 року, з 01.10.2025 року по 31.10.2025 року, з 01.11.2025 року по 30.11.2025 року).
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі 30 000 гривень у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань згідно з бойовими розпорядженнями з інтенсивної підготовки для ведення воєнних (бойових) дій у складі військової частини, включеної до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави, за вересень, жовтень та листопад 2025 року (періоди з 01.09.2025 року по 30.09.2025 року, з 01.10.2025 року по 31.10.2025 року, з 01.11.2025 року по 30.11.2025 року).
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) здійснені ним документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн.
Рішення набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 255 КАС України, і може бути оскаржене до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення судом складено 25 березня 2026 року. 

Суддя Т.В. Логойда