ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
10.04.2026	Справа № 910/14229/25	

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Мандриченка О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, 
справу № 910/14229/25
за позовом Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); 
до Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд"; 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_1 (третя особа 1);
ОСОБА_2 (третя особа 2);
про стягнення коштів у розмірі 44 691,15 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд" про стягнення пені у розмірі 44 691,15 грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.11.2025 позовну заяву Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб для усунення недоліків позовної заяви.
25.11.2025 до суду від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 20.11.2025.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/14229/25; вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та залучено до участі у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.
16.12.2025 Комунальне підприємство з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд" подало до господарського суду відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити у задоволенні позовних вимог.
15.10.2025 до господарського суду від Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшла відповідь на відзив Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд" на позовну заяву.
Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

20.12.2022 між Департаментом будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі також - Сторона 3, позивач), Комунальним підприємством з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд" (Сторона 2, відповідач), ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі також - Сторона 1, треті особи) укладено договір № 296/1249р (далі - договір), відповідно до п. 2.1. якого, Предметом договору є Об`єкт нерухомості, майнові права на який придбаваються для Сторони 1 у спільну часткову власність, а саме: ОСОБА_1 - 1/2, ОСОБА_2 - 1/2 на умовах співфінансування у порядку, передбаченому цим Договором.
Сторони домовились, що Об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються Стороною 2 за даним Договором Стороні 1, є квартира у Об`єкті будівництва з наступними характеристиками: Номер квартири - 221; Поверх розташування - 7; Кількість кімнат - 1; Загальна площа - 44,41 кв.м; Житлова площа - 21,74 кв.м. (п. 2.2. Договору).
Пунктом 2.4 Договору визначено, що Сторона 2 підтверджує, що запланований термін прийняття в експлуатацію Об`єкта будівництва -III квартал 2022 року.
За змістом 3.1 Договору, об`єкт нерухомості за цим Договором передається Стороною 2 Стороні 1 після прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію шляхом підписання акта прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості, протягом 20 (двадцяти) робочих днів після проведення остаточних розрахунків, визначених пунктом 4.9. Договору. 
Як передбачено п. 4.1., 4.2. договору, ціна Договору складає 957 701,65 гривень (дев`ятсот п`ятдесят сім тисяч сімсот одна гривня 65 копійок). Вартість кв.м. Об`єкта нерухомості на день укладення цього Договору становить 21 565,00 гривень (двадцять одна тисяча п`ятсот шістдесят п`ять гривень 00 копійок) та є незмінною. Частина вартості 1 кв.м. Об`єкта нерухомості, що сплачується Стороною 3 за рахунок коштів спеціального фонду бюджету міста Києва не перевищує 30% (відсотків) опосередкованої вартості, що визначається Міністерством розвитку громад та територій України відповідно до Порядку визначення та застосування показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затвердженого наказом Державного комітету України з питань будівництва та архітектури від 27.09.2005 № 174, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.10.2005 за № 1185/11465, збільшеної в 1,75 рази, яка на день укладення цього Договору становить 26 505,50 грн (двадцять шість тисяч п`ятсот п`ять гривень 50 копійок).
Відповідно до п. 4.4. Договору, Сторона 1 протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту укладання цього Договору сплачує Стороні 2 частину вартості Об`єкта нерухомості 670 391,16 гривень (шістсот сімдесят тисяч триста дев`яносто одна гривня 16 копійок).
статочні розрахунки проводяться Сторонами після прийняття в експлуатацію Об`єкта будівництва та отримання Стороною 2 технічного паспорту на Об`єкт нерухомості. (п. 4.9. Договору).
Пунктом 5.2.3 Договору встановлено, що сторона 1 зобов`язана після проведення остаточних розрахунків прийняти об`єкт нерухомості у сторони 2 у порядку, визначеному цим Договором.
Відповідно до пункту 5.4 Договору, Сторона 2 зобов`язана, зокрема, передати Стороні 1 майнові права на об`єкт нерухомості та за актом прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості в порядку та на умовах, визначених цим Договором. Після проведення остаточних розрахунків та надання стороні 1 відповідної Довідки, підписання акта прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості, надати стороні 1 всі необхідні документи для оформлення права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законодавством порядку.
Згідно з пунктом 7.1 Договору, у випадках невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність у порядку, передбаченому законодавством України.
Як передбачено п. 7.2. Договору, Сторона 3 не несе відповідальність перед Стороною 2 за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за цим Договором у разі затримки (відсутності) бюджетного фінансування.
За змістом п. 7.3. Договору, Сторона 3 не несе відповідальності за якість виконаних робіт на Об`єкті будівництва і Об`єкті нерухомості та за зміни строків прийняття в експлуатацію Об`єкта будівництва, визначених п. 2.4. цього Договору. 
Пунктом 7.4. Договору встановлено, що у разі порушення Стороною 1 терміну обсягу частини вартості нерухомості, визначених п. 4.4. цього Договору, Сторона 2 має право в односторонньому порядку розірвати цей Договір шляхом направлення письмового повідомлення про розірвання Договору рекомендованим листом на адресу Сторони 1 та Сторони 3. Після 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з моменту відправлення Стороною 2 письмового повідомлення про розірвання Договору цей Договір вважається розірваним, а Сторона 2 має право реалізовувати Об`єкт нерухомості іншим особам. У випадку розірвання Договору в односторонньому порядку Сторона 2 повертає Стороні 1 сплачені кошти на банківський рахунок за вирахуванням штрафу у розмірі 5 % (відсотків) від суми, внесеної Стороною 1. Сторона 2 не несе відповідальності за порушення строків повернення коштів у разі не повідомлення Стороною 1 своїх банківських реквізитів. У разі не надання Стороною 1 банківських реквізитів для повернення коштів, Сторона 2 залишає коштів своєму розпорядженні до моменту надання Стороною 1 таких реквізитів.
Пунктом 8.1 Договору визначено, що останній набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2020, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.
Позивач вказує, що Стороною 1 та Стороною 3, на виконання умов договору, було сплачено на користь відповідача 957 701,65 грн, однак, останній, в порушення умов договору, своє зобов`язання щодо передачі Стороні 1 Об`єкту нерухомості не виконав, чим порушив умови Договору, у зв`язку з чим позивач і просить стягнути пеню у розмірі 44 691,15 грн.
Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказує, що умовами договору не передбачено право позивача на неустойку (штраф чи пеню), а відтак він не має права на її стягнення, а таке стягнення здійснюється за порушення грошових зобов`язань.
Відповідач зазначає, що є незрозумілим який саме вид неустойки - штраф чи пеню, позивач намагається стягнути, а позивач (що є стороною 3 за договором) не є кредитором для відповідача (що є стороною 2 за договором).
Крім того, відповідач зазначає, що умовами Договору закріплено, що термін прийняття будинку до експлуатації є запланованим, а не кінцевим чи точним. Договір було укладено у 2020 році, тобто до початку повномасштабного вторгнення, а відтак відповідач не знав та не міг передбачити настання обставин непереборної сили, тобто воєнного стану, яким зумовлено настання несприятливих умов для процесу будівництва, тому, у діях відповідача відсутня вина, як головна складова для притягнення особи до відповідальності.
Також відповідач звертає увагу суду на те, що строк позовної давності сплив, а тому це є самостійною підставою для відмови в позові. 
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.
Укладений між сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу, який підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 
Згідно з частиною 1 статті 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. 
Згідно зі статтею 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У пункті 2.4 Договору визначено, що запланований термін прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва IІІ квартал 2022 року, тобто до 30.09.2022 року.
Статтею 251 Цивільного кодексу України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
За правилами статті 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Таким чином пунктом 3.1 Договору сторони погодили, що об`єкт нерухомості за цим Договором передається стороною 2 стороні 1 після прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію шляхом підписання акта прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості, протягом 20 (двадцяти) робочих днів після проведення остаточних розрахунків, визначених пунктом 4.9. Договору. 
Суд зауважує, що якщо дата введення будинку в експлуатацію була запланованою, то вона має настати саме в той день, який був визначений договором купівлі-продажу майнових прав (у даному випаду - 30.09.2022), тоді як орієнтована дата може змінитися у силу різних обставин, тому й Верховний Суд у постанові від 22.07.2020 у справі № 369/6303/19 указує на невизначеність умов такого правочину.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23.10.2024 року у справі № 757/25889/21-ц, у якій досліджувалося питання різниці між "запланованим" та "орієнтовним" строком та викладено висновок про те, що указані поняття не є тотожними.
З огляду на викладене, а також беручи до уваги те, що матеріали справи не містять доказів того, що в установлений Договором термін відповідач забезпечив закінчення будівництва, прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта будівництва та передачу третім особам у власність та в натурі зазначеного в Договорі об`єкта нерухомості, суд дійшов висновку про те, що відповідач порушив умови Договору.
Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.
За приписом частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 525 Цивільного кодексу України).
Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як встановлено частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).
Суд не може повною мірою погодитись з відповідачем у тому, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів не належить до цивільно-правових відносин, тому з його боку відсутній склад цивільно-правового порушення.
У цьому контексті варто зазначити, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів передбачає певній комплекс дій та закінчується реєстрацією відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачею сертифіката про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.
Відповідач не є особою, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, проте є особою, що здійснює будівництво.
Відтак зобов`язання відповідача забезпечити прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта будівництва слід розуміти так, що відповідач мав вчинити дії, необхідні та від нього залежні, щоб у встановлений Договором термін закінчений будівництвом об`єкт будівництва було прийнято в експлуатацію органами державного архітектурно-будівельного контролю, включно із поданням декларації про готовність об`єкта до експлуатації або акта готовності об`єкта до експлуатації, чого, втім, не забезпечив.
Відносини між позивачем та відповідачем засновані на Договорі, відтак є цивільно-правовими, тому до них застосовуються норми Цивільного кодексу України в тому числі про цивільно-правову відповідальність за вину, як її складову.
Відповідно до частин 1, 2 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів (частина 1 статті 617 Цивільного кодексу України).
Проте, відповідачем не надано належних та допустимих, у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем за Договором, як і не надано обґрунтованих причинно-наслідкових зв`язків між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю вчасно виконати свої зобов`язання за Договором. Так само відповідачем не доведено надзвичайного та невідворотного характеру обставин, що склалися під час здійснення будівельних робіт на об`єкті будівництва.
Крім того, у договорі не передбачено як права сторони посилатися на форс-мажорні обставини, як на причину не виконання нею свого зобов`язання та, відповідно, підставу для звільнення від відповідальності, так і порядку повідомлення іншої сторони про їх настання та надання відповідного сертифікату.
А відтак, суд приходить до висновку, що відповідач, в порушення умов договору, прострочив виконання свого зобов`язання та ухиляється від виконання своїх обов`язків.
За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Проте, за приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Таким чином, вид неустойки, за конкретне порушення зобов`язання певною стороною, та її розмір визначається сторонами у договорі.
До схожих висновків прийшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18, в якій вказала, що:
- Розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. 
- У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. 
- Якщо умовами договору не встановлений розмір пені за порушення виконання грошового зобов`язання, а частина шоста статті 231 ГК України також не встановлює конкретного розміру (відсотку) належної до стягнення пені, а лише встановлює порядок його визначення у договорі виходячи з облікової ставки Національного банку України та період, протягом якого може бути застосовано таку санкцію, то немає підстав для застосування такої міри відповідальності як договірна санкція.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 05.09.2019 у справі № 908/1501/18 вказав, що якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом.
Також суд вказує на правову позицію, викладену Об`єднаною Палатою Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, відповідно до якої:
« 7.8. Поширене застосування неустойки саме з метою забезпечення договірних зобов`язань обумовлено насамперед тим, що неустойка є зручним інструментом спрощеної компенсації втрат кредитора, викликаних невиконанням або неналежаним виконанням боржником своїх зобов`язань. 
7.9. Неустойка як господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань започатковує визначеність у правовідносинах за зобов`язаннями, а саме відповідальність має настати щонайменше в межах неустойки. Тобто неустойка підсилює дію засобів цивільно-правової відповідальності, робить їх достатньо визначеними, перетворюючи в необхідний, так би мовити, невідворотній наслідок правопорушення. Отже неустойка стає оперативним засобом реагування у разі порушення або неналежного виконання зобов`язання, яким можна скористатись як тільки було порушено зобов`язання, не чекаючи викликаних ним негативних наслідків. Зокрема, задля прагнення учасників зобов`язання до дійсно оперативного, негайного використання свого права на неустойку для неї встановлений спеціальний скорочений строк позовної давності: позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). 
7.10. Отже, завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та як міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання. 
7.11. Поряд з цим ГК України, також як і ЦК України, передбачає, що неустойка встановлюється договором або законом. Тобто неустойка має договірний (добровільний) характер, що встановлюється за ініціативою сторін зобов`язання; а також імперативний характер (встановлений законом), тобто договірно-обов`язковий, умови про яку включаються в договір через підпорядкування імперативним вимогам правової норми. При цьому для деяких видів зобов`язань неустойка встановлюється законом іншим нормативно-правовим актом безпосередньо, а тому сторони відповідно зобов`язання підпорядковуються існуючим правилам про неустойку стосовно як її розміру, так і порядку та умов про стягнення, хоча при цьому не укладають не тільки угоди про неустойку, але безпосередньо договору. 
7.12. Так, законодавець в ГК України, встановлюючи правила визначення розміру штрафних санкцій (зокрема і неустойки, стаття 231 цього Кодексу) та встановлюючи також як і ЦК України відмінності між порядками обчислення штрафу та пені (частина друга цієї статті Кодексу), уточнює, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором (частина четверта статті 231 ГК України). 
7.13. Щодо застосування наведених положень статті 231 ГК України Суд звертається до правової позиції, викладеної у пункті 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18 та у постанові Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21: господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір. 
7.14. У зв`язку із викладеним Суд доходить висновку, що розмір неустойки у зобов`язальних правовідносинах, право вимоги щодо якої набуде кредитор, обумовлений умовами для її застосування: - характером неустойки (договірний або встановлений законом); - підставами для її застосування (зазначення в договорі або в законі обставин, за яких її буде застосовано); - складом неустойки (пеня, штраф), відповідно, розміром кожної із цих складових; - умовами сплати неустойки внаслідок порушення зобов`язання, зокрема, у разі заподіяння збитків. 
Отже, у правовідносинах, хоча і подібних між собою (тотожних) або навіть за участі одних і тих самих сторін, за відмінності, зокрема, в умовах договору, хоча б одного із наведених чинників, якими обумовлюється застосування неустойки за порушення зобов`язання, різниця у розмірі неустойки в кожних конкретних правовідносинах закладається, вже на етапі формулювання умов виконання зобов`язання та виникнення зобов`язання.»
Позивач вказує у позовній заяві, як підставу своїх позовних вимог, п. 7.1. Договору, проте суд вказує, що п. 7.1. Договору не надає права позивачеві на стягнення пені, а лише містить загальні положення без встановлення виду порушення зобов`язання, виду неустойки та її розміру.
В свою чергу, суд дослідив весь розділ 7 Договору.
Згідно з пунктом 7.1 Договору, у випадках невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність у порядку, передбаченому законодавством України.
Як передбачено п. 7.2. Договору, Сторона 3 не несе відповідальність перед Стороною 2 за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за цим Договором у разі затримки (відсутності) бюджетного фінансування.
За змістом п. 7.3. Договору, Сторона 3 не несе відповідальності за якість виконаних робіт на Об`єкті будівництва і Об`єкті нерухомості та за зміни строків прийняття в експлуатацію Об`єкта будівництва, визначених п. 2.4. цього Договору. 
Пунктом 7.4. Договору встановлено, що у разі порушення Стороною 1 терміну обсягу частини вартості нерухомості, визначених п. 4.4. цього Договору, Сторона 2 має право в односторонньому порядку розірвати цей Договір шляхом направлення письмового повідомлення про розірвання Договору рекомендованим листом на адресу Сторони 1 та Сторони 3. Після 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з моменту відправлення Стороною 2 письмового повідомлення про розірвання Договору цей Договір вважається розірваним, а Сторона 2 має право реалізовувати Об`єкт нерухомості іншим особам. У випадку розірвання Договору в односторонньому порядку Сторона 2 повертає Стороні 1 сплачені кошти на банківський рахунок за вирахуванням штрафу у розмірі 5 % (відсотків) від суми, внесеної Стороною 1. Сторона 2 не несе відповідальності за порушення строків повернення коштів у разі не повідомлення Стороною 1 своїх банківських реквізитів. У разі не надання Стороною 1 банківських реквізитів для повернення коштів, Сторона 2 залишає коштів своєму розпорядженні до моменту надання Стороною 1 таких реквізитів.
З наведеного вбачається, що розділом 7 Договору Сторони не передбачили розмір неустойки, який відповідач був би зобов`язаний сплатити, у разі невиконання ним зобов`язання з передачі Об`єкта нерухомості Стороні 1 в строк, передбачений договором.
А відтак, оскільки Сторонами у договорі не було передбачено відповідальності відповідача за порушення ним свого зобов`язання з передачі Стороні 1 Об`єкта нерухомості в строк, визначений Договором, виду та розміру відповідної неустойки, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законодавчо необґрунтованими та не підлягають задоволенню. 
Щодо заяви відповідача, викладеної у відзиві на позовну заяву, про застосування строку позовної давності господарський суд зазначає наступне.
Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Суд вказує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 (12-143гс18) вказала, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: «Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог».
Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду та чи обґрунтовано і доведено позовні вимоги. У разі коли такі право чи інтерес не порушені чи позивачем не обґрунтовано і не доведено позовні вимоги, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
З огляду на те, що судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог через їх необґрунтованість і недоведеність, заява відповідача про застосування строку позовної давності судом по суті не розглядалася. 
Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
З урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на позивача.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97 від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99 від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.
З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як законодавчо необґрунтовані та безпідставні.
Враховуючи зібрані докази по справі та керуючись статтями 129, 232, 236-241 Господарського процесуального кодексу України 

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю. 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Мандриченко