ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

16 березня 2026 року 	Справа № 160/515/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Калугіної Н.Є., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, - 
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив суд:
- визнати протиправним відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 від 02 жовтня 2025 року № 2/1257 у видачі направлення на проходження медичного огляду військово-лікарською комісією для визначення ступеня придатності до військової служби за моїм місцем знаходження, а саме: АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 видати направлення на проходження медичного огляду військово-лікарською комісією для визначення ступеня придатності до військової служби за моїм місцем знаходження, а саме: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача призвано на військову службу за призовом під час мобілізації, він є військовослужбовцем та проходить службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 на посаді стрільця старшого солдату взводу охорони. Під час відпустки стан здоров`я позивача погіршився, у зв`язку із чим він проходив стаціонарне лікування, однак, по закінченню лікування, відповідач відмовив позивачу у видачі направлення для подальшого лікування. Вказану відмову позивач вважає протиправною та такою, що порушує його право на лікування.
Дніпропетровський окружний адміністративний суд ухвалою від 15.01.2026 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив спрощене провадження в адміністративній справі, встановив сторонам строки для подання заяв по суті справи. 
Згідно змісту наданого відзиву, відповідач проти позову заперечує, просить відмовити у його задоволенні, зазначає, що на стаціонарне лікування у сфері охорони здоров`я поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються в порядку направлення пацієнтів до закладів охорони здоров`я за висновком лікаря військової частини. Також вказав, що після виписки із закладу охорони здоров`я військовослужбовець самостійно має повернутися до військової частини, в якій проходить військову службу, і здати до медичного пункту військової частини відповідні медичні документи.
Позивач не скористався правом надання відповіді на відзив.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 21.09.2023 №327, старшого солдата ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 07.01.2025 №7, старшому солдату ОСОБА_1 надано відпустку на 15 діб з 07 січня по 21 січня 2025 року з наданням 01 доби на переміщення з міста Шостка Сумської області до міста Вільногірськ Дніпропетровської області і 01 доби на переміщення у зворотньому напрямку старшого солдата ОСОБА_1 , стрільця 2 відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 23.01.2025 №28, старшому солдату ОСОБА_1 продовжено першу частину щорічної основної відпустки за 2025 рік у зв`язку з проходженням лікування з 23 січня 2025 року під час перебування у щорічній основній відпустці.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 07.02.2025 №48 старшому солдату ОСОБА_1 продовжити першу частину щорічної основної відпустки за 2025 рік на 1 добу з 07 лютого по 07 лютого 2025 року у зв`язку з проходженням лікування з 23 січня по 06 лютого 2025 року під час перебування у щорічній основній відпустці. 
07.02.2025 позивач звернувся до відповідача із рапортом про надання йому направлення для подальшого лікування, до рапорту додав виписку із медичної карти стаціонарного хворого №637 від 06.02.2025 та консультативний висновок спеціаліста від 20.01.2025.
У відповідь на вказаний рапорт відповідач листом від 09.02.2025 №337 повідомив позивача про таке: «начальник ІНФОРМАЦІЯ_4 має можливість направляти своїх підлеглих лише у лікувальні заклади Шосткинського району та за діагнозами, що потребують негайної госпіталізації військовослужбовця. З довідки яку Ви додали до рапорту виходить, що Ви повинні прибути до місця служби. У разі несвоєчасного прибуття до свого місця служби Ви набуваєте статус самовільно залишившого місце служби, про що не одноразово Вам повідомляв командир взводу охорони старший лейтенант ОСОБА_2 ».
16.05.2025 позивач звернувся до відповідача з рапортом про виплату заборгованості грошового забезпечення: 20 000,00 грн за березень, 21 000,00 грн. за квітень 2025 року, 15 000,00 грн. за лютий, 21 000,00 грн. за березень 2024 року.
У відповідь на цей рапорт, відповідач листом від 27.05.2025 №3/4197 відмовив у позивачу виплаті заборгованості грошового забезпечення.
11.06.2025 позивач звернувся до відповідача з рапортом, в якому просив направити на його адресу наказ ІНФОРМАЦІЯ_4 № 41 від 27.01.2024 року та наказ ІНФОРМАЦІЯ_4 № 50 від 08.02.2025 року.
У відповідь на цей рапорт позивача, відповідач листом від 24.06.2025 №3/4869 повідомив позивача про таке:
«На Ваш рапорт від 11.06.2025, повідомляю: Відповідно до наданої Вами виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 1420 від 9.05.2025 на даний час Ви не знаходитесь на лікуванні. Також Ви не вважаєте себе таким, що самовільно залишив місце служби. Тому для ознайомлення з наказами начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 № 41 від 27.01.2024 року та № 50 від 08.02.2025 року пропоную Вам особисто прибути свого місця проходження служби ( ІНФОРМАЦІЯ_4 АДРЕСА_2 ).»
10.07.2025 позивач звернувся до відповідача з рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби.
У відповідь на цей рапорт позивача, відповідач листом від 23.07.2025 №3/6010 повідомив про таке: «На Ваш рапорт від 10.07.2025, повідомляю: Відповідно до наданої Вами виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 1420 від 9.05.2025 на даний час Ви не знаходитесь на лікуванні. Надані Вами виписки із медичної карти стаціонарного хворого не можуть бути підставами для звільнення з військової служби за станом здоров`я. Для отримання направлення на ВЛК пропоную Вам особисто прибути до свого місця проходження служби ( ІНФОРМАЦІЯ_4 АДРЕСА_2 ), або звернутись до військової служби правопорядку за місцем Вашого перебування.»
У відповідь на рапорт позивача від 07.08.2025, відповідач листом від 23.08.2025 №3/7082 повідомив позивача про наступне: «На Ваше клопотання від 07.08.2025, повідомляю: Відповідно до наданої Вами виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 1507 від 28.04.2025 на даний час Ви не знаходитесь на лікуванні. Для отримання направлення на ВЛК пропоную Вам особисто прибути до свого місця проходження служби ( ІНФОРМАЦІЯ_4 АДРЕСА_2 ), або звернутись до військової служби правопорядку за місцем Вашого перебування.»
У відповідь на звернення позивача від 29.09.2025 щодо видачі направлення для проходження ВЛК, ІНФОРМАЦІЯ_2 відповів позивачу листом від 02.10.2025 №2/1257, в якому зазначив таке: «У відділі персоналу ІНФОРМАЦІЯ_1 розглянуто Ваше звернення від 29.09.2025 №СО - 19195699/2 (вх. ІНФОРМАЦІЯ_6 №С-1623 від 01.10.2025) Повідомляю Вам, що відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 (по стройовій частині) №7 від 07.01.2025 Ви вибули у першу частину щорічної основної відпустки за 2025 рік терміном на 17 (сімнадцять календарних діб з 07 січня по 23 січня 2025 року вибувши з міста Шостка Сумської області до міста Вільногірськ Дніпропетровської області. 23 січня 2025 року Вас госпіталізовано до Вільногірської лікарні службою "Швидкої допомоги". На підставі виписки із медичної карти стаціонарного хворого КП "Вільногірська ЦМЛ" № 237 від 06.02.2025 та відповідно до пункту 187 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України Вам було продовжено частину щорічної основної відпустки за 2025 рік на 1 добу (07 лютого 2025 року) у зв`язку з проходженням лікування з 23 січня по 06 лютого 2025 року. Для подальшого проходження військової служби Вам необхідно було прибути до ІНФОРМАЦІЯ_4 08 лютого 2025 року, але у визначений термін до місця служби Ви не прибули та підтверджуючи документів стосовно Вашої відсутності до ІНФОРМАЦІЯ_7 не надходило. Командир взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_4 старший лейтенан ОСОБА_3 , неодноразово повідомляв Вам в телефонному режимі що у разі несвоєчасного прибуття (08.02.2025) до місця проходження служб Ви вважаєтесь таким, що самовільно залишили місце служби. На підставі рапорту старшого лейтенанта ОСОБА_3 (вх. № 2751 від 08.02.2025) видано наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 (по стройовій частині) № 50 від 08.02.2025 в якому зазначено: "старший солдат ОСОБА_4 , стрілець 2 відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_4 , вважається таким, що самовільно залишив частину з 08 лютого 2025 року. З 08 лютого 2025 року знятий з усіх видів забезпечення".»
Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи даний спір, суд виходить з такого.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначається Законом України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ “Про військовий обов`язок і військову службу”(далі - Закон № 2232).
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №2232, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно із ч.2 ст.2 Закону №2232 проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Одним з різновидів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період (ч.6 ст.2 Закону №2232).
Як передбачено частиною чотирнадцятою цієї ж норми виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з абзацом тринадцятим ч.1 ст.1 Закону України «Про оборону України» №1933-XII від 06.12.1991 року (з наступними змінами та доповненнями), особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 року №402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (з наступними змінами та доповненнями; далі Положення №402).
Військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям (абзац перший п.1.2 розділу І Положення №402).
Пунктом 1.3 розділу І Положення №402 передбачено, що основними завданнями військово-лікарської експертизи, серед іншого, є: визначення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва) у військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, які призвані на збори, у осіб, звільнених із військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, поранень, які заподіяли військовослужбовцям смерть; визначення ступеня придатності військовослужбовців до військової служби у зв`язку з їх звільненням.
Відповідно до абзацу першого п.6.1 розділу ІІ Положення №402 направлення на медичний огляд військовослужбовців проводиться: прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, штатних ВЛК, керівниками ТЦК та СП, начальниками (керівниками) закладів охорони здоров`я за місцем лікування, органів військового управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, органами прокуратури, слідчим, судом у порядку та з метою, визначеними цим Положенням.
Відповідно до абзацу другого цієї ж норми передбачено, що прямі начальники від командира окремої частини, йому рівних та вище мають право направляти підпорядкованих військовослужбовців на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби виключно за рекомендацією лікаря закладу охорони здоров`я (установи), у разі виявлення у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть зумовлювати непридатність до військової служби.
У разі виявлення під час обстеження або лікування у закладі охорони здоров`я (установі) у військовослужбовця захворювання, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), які зумовлюють непридатність до військової служби, ці особи направляються на медичний огляд для встановлення ступеня придатності до військової служби за рішенням начальника (керівника) закладу охорони здоров`я (установи) на підставі подання начальника (керівника) лікувального відділення, в якому обстежується (лікується) військовослужбовець, про що робиться запис у медичній карті стаціонарного (амбулаторного) хворого (медичній книжці), який завіряється підписом начальника (керівника) закладу охорони здоров`я (установи) (абзац перший п.6.4 розділу ІІ Положення №402).
Судом встановлено, що позивач звертався до ІНФОРМАЦІЯ_5 та відповідача із рапортами про надання направлення на подальше лікування та ВЛК, 07.02.2025 та 29.09.2025.
Листами від 09.02.2025 та від 02.10.2025 ІНФОРМАЦІЯ_8 та ІНФОРМАЦІЯ_9 відмовили позивачу у видачі направлень. 
Разом з тим, в цій справі позивач оскаржує відмову ІНФОРМАЦІЯ_10 від 02.10.2025 у видачі направлення на ВЛК, зазначає, що така відмова порушує його права.
Згідно пояснень відповідача починаючи з 08.02.2025 позивача визнано таким, що самовільно залишив військову частину. 
При цьому, згідно наданих відповідачем доказів, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 (з основної діяльності) від 17.02.2025 № 54 затверджені результати службового розслідування за фактом не виходу на службу без поважної причини 08.02.2025 старшого солдата ОСОБА_5 , стрільця 2-го відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_4 .
11.02.2025 за вих. № 1060 начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 було здійснено доповідь до правоохоронних органів по факту самовільного залишення військової частини (нез`явлення на військову службу без поважних причин військовослужбовця в умовах військового стану) військовослужбовцем взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_5 старшим солдатом ОСОБА_1 . 
Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань № 62025170040010748 було відкрито кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 за ч.5 ст.407 Кримінального Кодексу України.
Отже, станом на час подання рапорту про надання направлення на проходження ВЛК (29.09.2025) та станом на час відповіді відповідача – 02.10.2025, позивач перебував у статусі особи, яка самовільно залишила військову частину, до того ж у розшуку в межах кримінального провадження, відкритого за заявою відповідача.
Доказів щодо скасування наказу відповідача про затвердження результатів службового розслідування, призначеного за фактом не виходу позивачем на службу 08.02.2025, в матеріалах справи не має.
Отже, відмовляючи 02.10.2025 у задоволенні рапорту позивача про надання направлення для проходження ВЛК, відповідач діяв у відповідності до вимог чинного законодавства.
Дисциплінарний Статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV (надалі Дисциплінарний Статут ЗСУ) визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Згідно частини 1 статті 1 Дисциплінарного Статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
Відповідно до частини 6 статті 5 Дисциплінарного Статуту ЗСУ право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.
Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.
У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.
За таких обставин, позовні вимоги є безпідставними та такими що не підлягають задоволенню.
Згідно з частиною першою статті 9, статтею 72, частинами першою, другою, п`ятою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За результатами встановлених у справі обставин, з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. 
Керуючись ст.ст. 2, 5, 241, 243-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення суду складено 16.03.2026 року.

Суддя Н.Є. Калугіна