ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 596/1303/24	Головуючий у 1-й інстанції Митражик Е.М 	
Провадження № 22-ц/817/43/26 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Костів О. З., Храпак Н. М., 
секретар - Дідух М.Є. 
з участю  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника - адвоката Блонського М.А. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 — адвоката Блонського Михайла Андрійовича на заочне рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 18 вересня 2025 року, ухвалене суддею Митражик Е.М. у цивільній справі №596/1303/24 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Гусятинська селищна рада Чортківського району Тернопільської області, про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, 

ВСТАНОВИВ:
У липні 2024 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулися до суду із вказаним позовом, в якому просили витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 належні кожному з них по 1/4 частки у праві спільної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та по 1/4 частині земельної ділянки площею 0,250 га, кадастровий номер 6121686000:02:001:0289, для будівництва та обслуговування житлового будинку за цією ж адресою, а також визнати за ними право власності на вказані частки.
Позов обґрунтовано тим, що позивачі проживали у житловому будинку АДРЕСА_1 , який був збудований у 1990 році та належав до майна колгоспного двору, членами якого були всі позивачі та відповідач, у зв`язку з чим кожен із них набув право на частку у спільному майні.
У подальшому, право власності на спірний будинок було оформлено за іншою особою — ОСОБА_5 (матір”ю відповідача), яка не була членом колгоспного двору, після чого за договором дарування від 25 січня 2017 року це майно перейшло у власність ОСОБА_4 . Аналогічним чином відповідач набув право власності і на земельну ділянку площею 0,250 га, надану для обслуговування зазначеного будинку.
Позивачі вважають, що їх право власності на частки у спірному майні не припинялося та не було належним чином реалізоване, а вибуття майна з їх володіння відбулося поза їх волею, тому просили позов задовольнити.
Заочним рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 18 вересня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 - адвокат Блонський М.А. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд безпідставно дійшов висновку про недоведеність належності спірного будинку до майна колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року та їх статусу як членів цього двору. Належним доказом цих обставин є виписка з погосподарської книги, яка підтверджує віднесення будинковолодіння до колгоспного двору, а також факт проживання та реєстрації позивачів у спірному будинку станом на 15.04.1991 року.
Суд першої інстанції не дослідив належним чином обставини набуття права власності на спірний будинок відповідачем, зокрема не надав оцінки тому, що первинна реєстрація права власності була здійснена за особою, яка не була членом колгоспного двору та не мала правових підстав для набуття такого майна, після чого воно було передане відповідачу за договором дарування.
Спірне майно вибуло з їх володіння поза їх волею, а тому вони мають право на його витребування від останнього набувача незалежно від кількості попередніх відчужень.
Також зазначають, що їх право власності як членів колгоспного двору не припинялося у передбачений законом спосіб, а тому вони зберігають право на частки у спірному майні.
Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідач ОСОБА_4 . Був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не з”явився та не повідомив суд про причину неявки, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника — адвоката Блонського М.А., які доводи апеляційної скарги підтримали, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не довели належними та допустимими доказами належність спірного будинку станом на 15 квітня 1991 року до майна колгоспного двору, свій статус членів такого двору та збереження права на частку в його майні, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати доведеним виникнення у кожного з них права на 1/4 частку у праві спільної власності на спірний житловий будинок і земельну ділянку та, відповідно, наявність порушеного права, яке підлягає захисту шляхом віндикації і визнання права власності.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.
Обставини справи.
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 жовтня 1982 року, що підтверджується актовим записом №11, складеним виконавчим комітетом Старонижбірківської сільської ради. Шлюб між ними розірвано 18 січня 2005 року, про що складено актовий запис №03 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Гусятинського районного управління юстиції у Тернопільській області, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 02 лютого 2024 року.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 з 01 січня 1987 року по 06 березня 2023 року, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 14 лютого 2024 року.
Відповідно до інформації Гусятинської селищної ради від 17 липня 2024 року, ОСОБА_4 також зареєстрований за цією ж адресою.
Із виданої Постолівським старостинським округом Гусятинської селищної ради Виписки з погосподарської книги №1 вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 станом на 1 січня 1996 року було віднесено до суспільної групи — колгоспний двір, членами двору були: чоловік голова домогосподарства — ОСОБА_4 , 1969 р.н., дружина — ОСОБА_2 , 1963 р.н., дочка — ОСОБА_1 , 1986 р.н., син — ОСОБА_1 , 1989 р.н.
Також у вказаній Виписці зазначено, що вказаний житловий будинок побудовано у 1990 році. Для обслуговування зазначеного вище двору колгоспника надано в користування земельну ділянку площею 0,60 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 змінила прізвище на « ОСОБА_6 » після реєстрації шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 09 вересня 2005 року.
З листа Гусятинської селищної ради Чортківського району Тернопільської області №04-18(ос)/107 від 30.01.2026 року вбачається, що погосподарські книги за 1991-1995 роки знаходяться на зберіганні у Постолівському старостинському окрузі, однак у них відсутні інформація щодо будинковолодіння по АДРЕСА_1 . Згідно даних погосподарської книги №2 за 1996-2000 роки ОСОБА_5 була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 . Згідно даних погосподарської книги №1 за 2001-2005 роки ОСОБА_5 з 2001 року зареєстрована і проживає за адресою АДРЕСА_1 .
ОСОБА_5 була власницею житлового будинку по АДРЕСА_2 , який 05.03.2002 року продала ОСОБА_7 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 05.03.2002 року. 
Як вбачається з листа КП “Бюро технічної інвентаризації” Гусятинської селищної ради №30 від 23.01.2026 року, станом на 01.01.2013 року в архівах бюро право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 не зареєстровано.
Рішенням Постолівської сільської ради №14 від 22.12.2015 року вирішено передати гр. ОСОБА_5 у власність земельну ділянку загальною площею 0,34 га, в тому числі 0, 2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6121686000:02:001:0289 та 0,0900 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 6121686000:02:001:0290 за адресою АДРЕСА_1 .
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 лютого 2024 року, 25 січня 2017 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 162,8 кв.м., житловою площею 77,6 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 , а також на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 6121686000:02:001:0289, для будівництва і обслуговування житлового будинку, розташовані за цією ж адресою. Документи, подані для державної реєстрації — договір дарування, серія та номер 60 від 25.01.2017, договір дарування серія та номер 59 від 25.01.2017.
Судом першої інстанції було витребувано матеріали реєстраційних справ на зазначені об`єкти нерухомого майна.
З матеріалів реєстраційної справи встановлено, що 14 квітня 2016 року за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на житловий будинок за вказаною адресою на підставі рішення державного реєстратора. 
25 січня 2017 року на підставі договору дарування право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_4 .
Також встановлено, що 14 квітня 2016 року за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 6121686000:02:001:0289, на підставі рішення Постолівської сільської ради від 22 грудня 2015 року №14.
25 січня 2017 року на підставі договору дарування право власності на зазначену земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_4 .
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
За правилами частин першої та третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертої статті 263 ЦПК України).
Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, зокрема, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. […] Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Наведене відповідає позиції Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 308/3775/14-ц.
Оскільки спірні правовідносини виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року, тому суд керується положеннями ЦК УРСР 1963 року.
У частині першою статті 112 ЦК УРСР передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.
Відповідно до статті 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).
Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
У постанові Верховного Суду України від 15 січня 2014 року у справі № 6-145цс13 зроблено висновок, що «спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сімї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади».
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) зазначено, що рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 вказано, що «оскільки у справі, що переглядається, заявлено позов про витребування 1/2 ідеальної частки спірного будинку та земельної ділянки, наслідком задоволення позову буде внесення записів про державну реєстрацію за позивачкою права власності на 1/2 спірного будинку та 1/2 земельної ділянки, а за ОСОБА_4 права власності на 1/2 цих житлового будинку та земельної ділянки. Такий висновок узгоджується з постановою Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15, у якій витребувано від відповідача на користь позивачів 54/100 частки квартири без з`ясування, чи є це майно індивідуально визначеним або виділеним в натурі. Виділ частки з майна, що є у спільній частковій власності, передбачено у статті 364, а поділ майна, що є у спільній частковій власності, урегульовано у статті 367 ЦК України. Вказане уможливлюється після витребування 1/2 спірного нерухомого майна на користь позивачки. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Серков проти України» (пункти 42-44) ЄСПЛ зазначив, що національне законодавство має відповідати вимозі «якості», щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні. З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі».
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки неповно з`ясував фактичні обставини справи, неналежно оцінив зібрані у справі докази та неправильно застосував норми матеріального права. 
Так, відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із недоведеності того, що станом на 15 квітня 1991 року спірний житловий будинок належав до майна колгоспного двору, а позивачі були членами такого двору та не втратили права на частку в його майні. Проте такий висновок не відповідає змісту наявних у справі доказів.
З виписки з погосподарської книги №1, виданої Постолівським старостинським округом Гусятинської селищної ради, прямо вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 01 січня 1996 року був віднесений до суспільної групи «колгоспний двір», а членами двору значилися ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_1 . У цій же виписці зазначено, що будинок побудований у 1990 році та що для обслуговування цього двору надано в користування земельну ділянку. Отже, вказаний документ містить не лише відомості про склад двору, а й відомості про правовий режим спірного майна та час його створення.
Також матеріали справи містять докази того, що позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 були зареєстровані та проживали у вказаному будинковолодінні з 1987 року, ОСОБА_4 - по даний час, позивачка ОСОБА_2 - по 2023 рік. Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 станом на 1991 рік були малолітніми дітьми, місце проживання яких визначається за місцем проживання їхніх батьків, що свідчить про те, що станом на 15.04.1991 року усі позивачі та відповідач проживали у будинковолодінні по АДРЕСА_1 , яке було і станом на 1996 рік залишалося майном колгоспного двору та всі вони були членами цього колгоспного двору. 
Суд першої інстанції фактично не надав належної оцінки цьому доказу, хоча саме погосподарська книга в період існування колгоспних дворів була офіційним документом обліку господарств, їх суспільної групи, складу членів двору та належного їм майна. Тому відомості, внесені до неї уповноваженим органом, є належним доказом для з`ясування правового статусу спірного домоволодіння та кола осіб, які належали до відповідного двору.
Також суд першої інстанції не врахував, що віднесення спірного будинку станом на 01 січня 1996 року до суспільної групи колгоспний двір у поєднанні з відомостями про його побудову у 1990 році об`єктивно свідчить про перебування цього майна у правовому режимі колгоспного двору ще до 15 квітня 1991 року, тобто до припинення існування такого інституту. Після 15 квітня 1991 року майно не могло набувати правового режиму колгоспного двору, а тому наявність такого запису станом на 1996 рік щодо будинку, збудованого у 1990 році, не може тлумачитися інакше, ніж як підтвердження того, що майно вже належало колгоспному двору на момент припинення дії відповідного правового режиму.
Доказів того, що позивачі втратили право на частку у майні колгоспного двору у зв`язку з невиконанням обов`язків щодо участі у веденні господарства, матеріали справи не містять.
Крім цього, суд першої інстанції не врахував, що у погосподарській книзі відсутні відомості про те, що ОСОБА_5 , за якою було оформлено право власності на ціле будинковолодіння та земельну ділянку для обслуговування будинку по АДРЕСА_1 , була членом колгоспного двору за цією адресою чи проживала у вказаному будинковолодінні.
З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що ОСОБА_8 була власницею іншого будинковолодіння — по АДРЕСА_2 і місце її проживання було зареєстровано у цьому будинку до 2001 року.
Таким чином, оформлення права власності на майно колгоспного двору - будинковолодіння по АДРЕСА_1 та земельну ділянку для обслуговування вказаного будинку на підставі рішення органу місцевого самоврядування за ОСОБА_5 , яка не була головою чи членом цього колгоспного двору і до 2001 року там не проживала, є протиправним та порушує право власності позивачів на частку у майні колгоспного двору та свідчить про протиправне вибуття майна з їх власності поза їхньою волею.
З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що позивачі довели належними та допустимими доказами наявність у кожного з них права на 1/4 частку у праві спільної сумісної власності на майно колгоспного двору, а також факт його вибуття з їх володіння поза їх волею.
Відтак обраний спосіб захисту у вигляді витребування майна з чужого незаконного володіння є належним та ефективним, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Разом з тим вимога про визнання права власності не є самостійно необхідною для ефективного захисту порушеного права, оскільки рішення суду про витребування майна є достатньою підставою для державної реєстрації права власності за позивачами.
З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов передчасного та необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, неправильно оцінив наявні у справі докази та неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову шляхом витребування з чужого незаконного володіння відповідача належних позивачам часток у праві спільної власності на спірне нерухоме майно, тоді як у задоволенні вимог про визнання права власності слід відмовити як у зв`язку з їх неналежністю обраному способу захисту.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 — адвоката Блонського Михайла Андрійовича— задовольнити частково.
Заочне рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 18 вересня 2025 року — скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Гусятинська селищна рада Чортківського району Тернопільської області, про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності — задовольнити частково.
Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 належну їй 1/4 частку у праві спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1 та 1/4 частку у праві спільної власності на земельну ділянку площею 0,250 га, кадастровий номер 6121686000:02:001:0289, для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 належну йому 1/4 частку у праві спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1 та 1/4 частку у праві спільної власності на земельну ділянку площею 0,250 га, кадастровий номер 6121686000:02:001:0289, для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 належну їй 1/4 частку у праві спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1 та 1/4 частку у праві спільної власності на земельну ділянку площею 0,250 га, кадастровий номер 6121686000:02:001:0289, для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 26 березня 2026 року.

Головуюча         Хома М.В.

Судді          Костів О.З.

Храпак Н.М.