Справа № 420/2191/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до т.в.о. начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Галас Андрія Михайловича, Державного бюро розслідувань про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до т.в.о. начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Галас Андрія Михайловича (відповідач-1), Державного бюро розслідувань (далі - відповідач-2), в якій просить: 
- визнати протиправною бездіяльність в.о. начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Галаса Андрія Михайловича у необґрунтованій відмові у наданні інформації згідно запиту на інформацію від 20 січня 2026 року про надання копій розрахунково-платіжних відомостей за 2025 рік керівника управління внутрішнього контролю ДБР Богдана Чобітка;
- зобов`язати Державне бюро розслідувань надати ОСОБА_1 копії розрахунково-платіжних відомостей за 2025 рік керівника управління внутрішнього контролю ДБР Богдана Чобітка.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 20.01.2026 р. звернувся із запитом на інформацію до Державного бюро розслідувань, у якому просив надати копії розрахунково-платіжних відомостей за 2025 рік керівника управління внутрішнього контролю ДБР Богдана Чобітка, а також повідомити на вказану електронну пошту реєстраційні дані цього запиту. Листом № 143ПІ/10-13-06-185/26 від 26.01.2026 т.в.о. начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Галас Андрій Михайлович відмовив у задоволенні запиту на інформацію. Наголошує, що за змістом ч.ч.5-7 ст.6 Закону № 2939-VI не може бути обмежено доступ до інформації: про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага керівника, заступника керівника юридичної особи публічного права. Позивач вважає свої права порушеними, а бездіяльність відповідача протиправною, тому звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою від 02.02.2026 р. відкрито спрощене провадження у справі та надано відповідачам п`ятнадцятиденний строк для подачі відзиву на позовну заяву.
19.02.2026 р. від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що ДБР як розпорядник публічної інформації зобов`язане надавати виключно ту інформацію, яка вже існує та заздалегідь зафіксована на будь-яких матеріальних носіях. Вжиття заходів, спрямованих на створення інформації, якої ДБР не має у своєму володінні, але щодо якої ОСОБА_1 подано запит, не належить до предмета правового регулювання Закону України "Про доступ до публічної інформації" та, відповідно, не покладає на ДБР додаткових обов`язків або відповідальності за надання чи ненадання такої інформації. ДБР листом № 143ПІ/10-13-06-185/26 від 26.01.2026 р. проінформувало позивача, що відповідно до ст.ст.49, 110 КЗпП України та ст.31 Закону України "Про оплату праці" формуються виключно за зверненням самого працівника або уповноваженої ним особи та станом на день надходження запиту не були виготовлені. Відповідач зауважує, що Закон України "Про доступ до публічної інформації" не відносить до публічної інформації розрахунково-платіжні відомості визначеного працівника ДБР, які запитував ОСОБА_1 у своєму запиті про надання публічної інформації. Крім того, з аналізу розрахунково-платіжної відомості можна отримати інформацію чи є у посадової особи доступ до державної таємниці, а саме до якого ступеня секретності, підрахувати вислугу років, встановити спеціальне звання (ранг), отримати інформацію чи перебувала особа на лікарняному, у відпустці (вказується кількість днів), відрахування аліментів, відрахування на погашення заборгованості за кредитом тощо. Сукупність зазначених даних дає змогу не лише ідентифікувати конкретну посадову особу та її приналежність до правоохоронних органів, а й зібрати інформацію про фізичну особу (персональні дані). Наголошує, що у запиті позивача від 20.01.2026 р. та у тексті позовної заяви не міститься будь-якого обґрунтування наявності суспільного інтересу щодо розрахунково-платіжних відомостей керівника УВК ДБР за 2025 рік, а також відсутнє пояснення щодо мети отримання спірних відомостей стосовно посадової особи правоохоронного органу та наміру їх подальшого використання. Відтак, відсутність належного обґрунтування суспільного інтересу та мети отримання інформації, у поєднанні з необхідністю захисту інформації про працівників ДБР як державного правоохоронного органу, свідчить про те, що відмова у наданні запитуваних відомостей не може розцінюватися як непропорційне втручання у право на свободу вираження поглядів. Також зазначає на залучення неналежного відповідача, оскільки т.в.о.начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності ДБР Галас А.М. не є суб`єктом владних повноважень, а тому не володіє публічною інформацією і в розумінні пункту 1 частини першої статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" не може бути її розпорядником.
23.02.2026 р. позивач надав до суду відповідь на відзив, в якому заперечив проти доводів та аргументів, викладених у відзиві. Вказує, що ОСОБА_2 є удаваною представницею, а її відзив на позовну заяву, щонайменше, повинен лишитися без розгляду. Також позивач вважає преюдиційним рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2022 р. у справі № 420/11941/22 й наголошує, що законами України встановлено категорії інформації, обмеження доступу до яких заборонено; така інформація надається у відповідь на запит без застосування "трискладового тесту".
24.02.2026 р. представник відповідача-2 подав до суду клопотання про залишення позовної заяви без руху, оскільки матеріали позовної заяви не містять доказів надіслання копій поданих позивачем до суду документів т.в.о. начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів УЗД ДБР Галасу А.М.
27.02.2026 р. позивач подав до суду пояснення, в яких зазначив, що представник Державного бюро розслідувань не мав процесуальних повноважень на подання клопотання про залишення позовної заяви без руху. 
02.03.2026 р. позивач подав до суду пояснення, в яких ставить під сумнів твердження представника відповідача про те, що розрахунково-платіжні відомості за 2025 рік керівника Управління внутрішнього контролю ДБР Богдана Чобітка не формувалися з огляду на подання вказаним державним службовцем власної декларації про доходи. 
02.03.2026 р. представник відповідача подав до суду заперечення на відповідь на відзив. Наголошує на безпідставності доводів позивача щодо "процесуальної недієздатності" представника ДБР. Вказує, що аналізуючи суть запиту позивача та зміст відповіді ДБР можливо констатувати, що позивач просить суд зобов`язати відповідача надати йому інформацію, яка не створена в процесі виконання своїх функцій, оскільки Чобіток Б.П. не звертався із заявою щодо надання йому розрахунково платіжної відомості працівника (форма П-6), яка затверджена наказом Держкомстату від 05.12.2008 р. № 489. Крім того, ДБР вважає, що запитувана інформація має ознаки втручання у приватне життя працівників ДБР, а тому її захист від неналежного поширення забезпечується перш за все Конституцією України, Законами України "Про інформацію", "Про захист персональних даних", і може поширюватися лише за згодою особи або в інших передбачених законом випадках. Також зазначає, що відображення даних для декларації не є автоматичним обов`язковим процесом, а результатом свідомого та добровільного створення запиту декларанта про його доходи до якого ДБР не має жодного відношення.
Відповідно до ч.5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Оскільки від сторін не надходило заяв про розгляд справи в судовому засіданні, суд розглядає справу в порядку письмового провадження.
Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 20.01.2026 р. звернувся до Державного бюро розслідуванням із запитом на інформацію, в якому просив надати копії розрахунково-платіжних відомостей за 2025 рік керівника управління внутрішнього контролю ДБР Богдана Чобітка, а також повідомити реєстраційні дані цього запиту.
Листом від 26.01.2026 р. № 143ПІ/10-13-06-185/26 відповідач-1 повідомив позивача про те, що розрахункова-платіжна відомість працівника ДБР формується та надається лише на вимогу працівника або уповноваженої ним особи. Розрахунково-платіжні відомості за 2025 рік керівника Управління внутрішнього контролю ДБР Богдана Чобітка не формувалися. Крім того, Кодексом законів про працю України та Законом України "Про оплату праці" не передбачено конкретних випадків, у яких відомості про оплату праці працівника (у тому числі первинний документ розрахунково-платіжна відомість) можуть надаватися іншим фізичним особам. Також поінформовано, що згідно з даними системи електронного документообігу ДБР, запит на інформацію зареєстрований 20.01.2026 р. за вх. № 143РЙ.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не надання запитуваної публічної інформації, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства.
Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 34 Конституції України закріплено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації є Закон України "Про інформацію" від 02.10.1992 р. № 2657-XII (далі - Закон № 2657-XII). 
За приписами ст.1 Закону № 2657-XII інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді;
Статтею 2 Закону № 2657-XII визначено, що основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.
Згідно ст.5 Закону № 2657-XII кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
За змістом ч.1 ст.6 Закону № 2657-XII право на інформацію забезпечується, зокрема, обов`язком суб`єктів владних повноважень інформувати громадськість та медіа про свою діяльність і прийняті рішення; обов`язком суб`єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації.
Відповідно до ст.7 Закону № 2657-XII право на інформацію охороняється законом.
Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.
Спеціальним законом, який визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, є Закон України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 р. № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI).
Відповідно до ст.1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Обов`язкові ознаки публічної інформації визначено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.02.2021 р. у справі № 9901/22/20, від 19.10.2023 р. № 9901/337/21, серед яких документованість, створення (отримання) інформації суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх повноважень або знаходження у володінні цього суб`єкта з інших підстав. Розпорядник публічної інформації зобов`язаний надати ту публічну інформацію, якою він володіє і яка певним чином задокументована (відображена на матеріальних носіях).
Статтею 3 Закону № 2939-VI визначені гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації, відповідно до якої право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
За приписами ст.4 Закону № 2939-VI доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: 1) прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; 2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; 3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.
Доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію (п.2 ч.1 ст.5 цього Закону).
Статтею 12 Закону № 2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Відповідно п.1 ч.1 ст.13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
У силу ч.4 ст.13 Закону № 2939-VI усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.
Відповідно до ч.2 ст.1 Закону № 2939-VI публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Такі випадки встановлені ч.1 ст.6 Закону № 2939-VI, згідно з якою публічною інформацією з обмеженим доступом, є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Згідно з ч.2 ст.6 Закону № 2939-VI обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:
1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;
2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;
3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
При цьому законодавством України чітко встановлено обов`язок розпорядника інформації надати мотивовану відповідь на запит у визначений Законом строк.
Згідно ч.ч.5-7 ст.6 Закону № 2939-VI не може бути обмежено доступ до інформації про складання, розгляд і затвердження бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів та плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів, а також їх виконання за розписами, бюджетними програмами та видатками (крім таємних видатків відповідно до статті 31 Бюджетного кодексу України), взяття розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів бюджетних зобов`язань або здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який інший спосіб, планування, формування, здійснення та виконання закупівлі товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти, у тому числі оборонних закупівель (крім випадків, якщо окрема інформація про закупівлі товарів, робіт і послуг становить державну таємницю відповідно до Закону України "Про державну таємницю"), володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно (крім випадків, передбачених частиною другою статті 23 Закону України "Про основи національного спротиву"). Не може бути також обмежено доступ до інформації про наявність у фізичних осіб податкового боргу. Не підлягає обмеженню також доступ до інформації про стан і результати перевірок та службових розслідувань фактів порушень, допущених у сферах діяльності, зазначених у цій частині. Доступ до зазначеної інформації забезпечується розпорядниками інформації відповідно до положень статті 5 цього Закону.
Не належать до інформації з обмеженим доступом відомості, зазначені у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданій відповідно до Закону України "Про запобігання корупції", крім випадків, визначених зазначеним Законом.
Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага керівника, заступника керівника юридичної особи публічного права, керівника, заступника керівника, члена наглядової ради державного чи комунального підприємства або державної чи комунальної організації, що має на меті одержання прибутку, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 4, 5 ст.19 Закону України № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Письмовий запит подається в довільній формі.
Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі. 
Положеннями ч.ч.1, 2, 4 ст.20 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Приписами ст.22 Закону № 2939-VI визначено виключний перелік випадків для надання відмови в задоволенні запиту. Зокрема, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.
Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.
При цьому обов`язковою умовою, у разі відмови в задоволенні запиту є наведення обґрунтованих підстав такої відмови. У разі неправомірної відмови - суд може визнати такі дії протиправними та зобов`язати її надати.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у рішенні від 25.06.2019 р. по справі №9901/924/18.
Матеріалами справи підтверджено, що 20.01.2026 р. позивач звернувся до відповідача із запитом на отримання публічної інформації, в якому просив надати копії розрахунково-платіжних відомостей за 2025 рік керівника управління внутрішнього контролю ДБР Богдана Чобітка, а також повідомити реєстраційні дані цього запиту. 
Відповідач у листі від 26.01.2026 р. № 143ПІ/10-13-06-185/26 повідомив позивачу про те, що розрахунково-платіжні відомості за 2025 рік керівника Управління внутрішнього контролю ДБР Богдана Чобітка не формувалися. Крім того, Кодексом законів про працю України та Законом України "Про оплату праці" не передбачено конкретних випадків, у яких відомості про оплату праці працівника (у тому числі первинний документ розрахунково-платіжна відомість) можуть надаватися іншим фізичним особам. Також поінформовано, що згідно з даними системи електронного документообігу ДБР, запит на інформацію зареєстрований 20.01.2026 р. за вх. № 143РЙ.
Аналіз наведених обставин у їх сукупності дозволяє суду констатувати, що ключовим питанням, яке підлягає вирішенню у межах цієї справи, є встановлення належності розрахунково-платіжних відомостей до публічної інформації в розумінні ст.1 Закону № 2939-VI, а також визначення обсягу обов`язків розпорядника щодо надання запитуваних документів.
Згідно ст.1 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" від 12.11.2015 р. № 794-VIII Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.
За приписами ч.ч.1, 2 ст.20 Закону № 794-VIII умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці державних службовців Державного бюро розслідувань повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для належного виконання ними службових обов`язків з урахуванням специфіки, інтенсивності та особливого характеру роботи, забезпечувати добір до Державного бюро розслідувань висококваліфікованих кадрів, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності, компенсувати фізичні та інтелектуальні затрати працівників.
На осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань поширюються умови грошового забезпечення, передбачені для працівників Національної поліції, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Умови оплати праці працівників Державного бюро розслідувань, які є державними службовцями, визначаються законодавством про державну службу з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Відповідно до ст.30 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 р. № 108/95-ВР при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.
Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку, крім випадків, передбачених законом.
Приписами ст.49 Кодексу законів про працю України визначено, що роботодавець зобов`язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.
За змістом ст.31 Закону № 108/95-ВР відомості про оплату праці працівника надаються будь-яким органам чи особам лише у випадках, передбачених законодавством, або за згодою чи на вимогу працівника.
Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" від 16.07.1999 р. № 996-XIV визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію. 
Згідно ст.9 цього Закону первинні документи є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються в бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. 
Відповідно до п.2.6 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 первинні документи складаються на бланках типових і спеціалізованих форм, затверджених відповідним органом державної влади. 
Як вбачається із положень наказу Державного комітету статистики України "Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці" від 05.12.2008 р. № 489 наразі в Україні під час обліку оплати праці використовуються форми № П-6 "Розрахунково-платіжна відомість працівника" та № П-7 "Розрахунково-платіжна відомість (зведена)".
Дослідивши структуру та зміст типових форм розрахунково-платіжних відомостей (форми П-6 та П-7), затверджених вказаним наказом, суд встановив, що останні є складним інтегрованим реєстром, який, окрім даних про структуру та розмір оплати праці, містять деталізовані персональні відомості. Зокрема, зміст граф вказаних форм дозволяє ідентифікувати наявність у особи допуску до державної таємниці із зазначенням ступеня секретності, дипломатичні ранги, спеціальні звання та наукові ступені, а також відображає конфіденційні аспекти приватного життя, такі як стан здоров`я через оплату листків непрацездатності, членство у профспілках та виконання цивільно-правових зобов`язань, зокрема щодо сплати аліментів чи погашення кредитних заборгованостей. 
За таких обставин, суд приходить до висновку, що розрахунково-платіжна відомість як первинний документ бухгалтерського обліку за своєю правовою природою виходить за межі виключно інформації про розпорядження бюджетними коштами, охоплюючи правовий режим захисту персональних даних, гарантований ст.32 Конституції України. Запитувані копії відомостей містять сукупність даних, які не виникли в процесі виконання суб`єктом владних повноважень його зовнішніх управлінських функцій, а є результатом внутрішнього фінансово-господарського обліку та містять конфіденційні персональні дані працівника. Більше того, оскільки така відомість не є документом, що автоматично оприлюднюється або створюється безпосередньо для публічних цілей, а формується як індивідуалізований реєстр для розрахунку з працівником. Відтак, остання за своєю формою та змістом не може бути беззастережно віднесена до категорії публічної інформації в повному обсязі.
Суд акцентує увагу на тому, що хоча ч.7 ст.6 Закону № 2939-VI забороняє обмежувати доступ до інформації про розмір оплати праці посадових осіб, цей обов`язок не є тотожним безумовному обов`язку розпорядника надавати копії первинних фінансових документів у повному обсязі, особливо якщо вони містять інформацію з обмеженим доступом, яка не стосується публічної діяльності особи. В даному випадку, згідно з вимогами Закону № 2939-VI, обмеження доступу до інформації має здійснюватися при дотриманні сукупності наступних вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Перевіряючи правомірність встановленого обмеження, суд зазначає, що запитувана інформація стосується керівника управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань - правоохоронного органу зі спеціальним статусом.
Відповідно до п.2.2 наказу ДБР № 373 від 29.06.2021 р. відомості щодо нарахування та виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу віднесені до службової інформації. Обмеження доступу до документів із відомостями щодо проходження служби та фінансового забезпечення таких осіб, на переконання суду, відповідає інтересам національної безпеки та захисту прав працівників правоохоронного органу, оскільки розкриття деталізованих розрахункових відомостей дозволяє встановити не лише рівень доходу, а й наявність допусків до державної таємниці, періоди перебування на службі та інші дані, що можуть бути використані для ідентифікації та компрометації співробітників правоохоронної системи.
З огляду на те, що позивач просив надати саме копії розрахунково-платіжних відомостей як конкретних документів, що містять значний обсяг даних, що становлять службову інформацію, суд вважає, що шкода від їх розголошення у даному конкретному випадку переважає суспільний інтерес, оскільки контроль за використанням бюджетних коштів може бути забезпечений в інший спосіб (зокрема, через аналіз декларацій чи надання витягів про суми виплат), який не призводить до розкриття захищених законом персональних даних працівника правоохоронного органу.
Більш того, суд приймає до уваги й те, що в тексті запиту та позовної заяви відсутнє будь-яке обґрунтування наявності суспільного інтересу щодо запитуваної інформації, а також відсутнє будь-яке обґрунтування наявного наміру позивача отримати спірну інформацію відносно посадової особи правоохоронного органу та наміру її подальшого використання.
На підставі наведеного, суд не вбачає порушень права позивача на доступ до публічної інформації, а відтак вважає, що відповідачем правомірно не надано копії розрахунково-платіжних відомостей за 2025 рік керівника управління внутрішнього контролю ДБР Богдана Чобітка.
Приписами ч.1 ст.77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).
Згідно ч.1 ст.90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06.09.2005 р.; п. 89), "Проніна проти України" (18.07.2006 р.; п. 23) та "Серявін та інші проти України" (10.02.2010 р.; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"; 09.12.1994 р., п. 29).
Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 242-246, 250, 255, 262 КАС України, суд -

вирішив:

Відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до т.в.о. начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Галас Андрія Михайловича (01032, м.Київ, вул.Симона Петлюри, буд.15), Державного бюро розслідувань (01032, м.Київ, вул.Симона Петлюри, буд.15, код ЄДРПОУ 41760289) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.І. Бездрабко