КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Єдиний унікальний номер справи № 369/1664/23 Головуючий у суді першої інстанції - Янченко А.В.
Номер провадження № 22-ц/824/6862/2026 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 квітня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів: Кашперської Т.Ц., Кафідової О.В.,
за участю секретаря - Марченко А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», поданою представником Слесарчуком Вадимом Михайловичем, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Янченка А.В., у місті Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз Україна» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до якого просила суд: визнати незаконним її звільнення з посади провідного юрисконсульта ДП «Укравтогаз» на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України та поновити її на посаді провідного юрисконсульта Групи правового забезпечення загально-правової роботи Управління правового забезпечення ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз Україна»; визнати незаконним та скасувати наказ ДП «Укравтогаз» від 23 грудня 2022 року № 859к про звільнення ОСОБА_1 ; стягнути з ДП «Укравтогаз» на її користь нараховану середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 02 січня 2023 року і до дати ухвалення судом рішення по суті; стягнути з ДП «Укравтогаз» на її користь премію в розмірі одного посадового окладу з нагоди Дня працівників нафтової, газової та нафтопереробної промисловості; стягнути з ДП «Укравтогаз» на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 13 квітня 2022 року до 12 жовтня 2022 року у розмірі 113 816,73 грн; стягнути з ДП «Укравтогаз» на її користь моральну шкоду у розмірі 25 000,00 грн.
Позов мотивований тим, що 22 березня 2019 року вона прийнята на посаду юридичного консультанта Відділу договірної роботи управління правового забезпечення ДП «Укравтогаз». 06 липня 2020 року її переведено на посаду провідного юрисконсульта Відділу загально-правової роботи Управління правового забезпечення підприємства. 01 вересня 2020 року Відділ загально-правової роботи Управління правового забезпечення перейменовано у Групу правового забезпечення загально-правової роботи Управління правового забезпечення.
Наказом директора ДП «Укравтогаз» від 23 грудня 2022 року № 859к її було звільнено з роботи 02 січня 2023 року, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та скороченням чисельності штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Рішення про її звільнення прийняте на підставі наказів підприємства ДП «Укравтогаз» від 25 жовтня 2022 року № 279 «Про затвердження змін в організації виробництва та праці працівників», від 25 жовтня 2022 року № 283 «Про затвердження змін до штатного розпису» та повідомлення № 522 про можливе вивільнення ОСОБА_1 .
Позивач вважала таке звільнення незаконним посилаючись на те, що всупереч приписам статті 49-2 КЗпП України, їй не було запропоновано іншу роботу на тому самому підприємстві, зокрема, вакантна посада начальника Управління правового забезпечення. Окрім того, вона звернулась до відповідача із відповідною заявою 28 грудня 2022 року, в якій просила перевести її на посаду провідного юрисконсульта або аналогічну посаду у відділ юридичного забезпечення, наявний в організаційній структурі апарату ДП «Укравтогаз», затверджений наказом НАК «Нафтогаз України» від 03 листопада 2022 року № 224 «Про затвердження організаційної структури та штатної чисельності працівників апарату ДП «Укравтогаз», гранична чисельність працівників 88 шт. од.
Відповідач мав можливість перевести її, за її згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, оскільки вакансії на підприємстві з`являлися і, як наслідок, у керівництва підприємства була можливість запропонувати їй вакантні посади або перевести її на іншу роботу.
Так, 07 грудня 2022 року у новому штатному розписі, введеному наказом «Про затвердження штатного розпису ДП «Укравтогаз» № 302 від 30 листопада 2022 року, з`явились вакантні посади (70 шт. од.), зокрема, начальника Групи врегулювання проблемної заборгованості та провідного інженера Групи врегулювання проблемної заборгованості, жодна з яких не була запропонована позивачу та на які не проводився конкурс на заміщення вакантних посад в ДП «Укравтогаз».
14 грудня 2022 року наказом «Про внесення змін до наказу ДП «Укравтогаз» № 302 від 30 листопада 2022 року» введено вакантну посаду фахівця з комплаєнса на 0,5 ставки, яка також не була запропонована позивачу. В подальшому на дану посаду був прийнятий інший працівник на умовах зовнішнього сумісництва.
Отже, відповідачем порушений передбачений чинним законодавством України про працю порядок звільнення її з посади. Також роботодавцем не враховано та не надано належної оцінки її перевагам в рівні кваліфікації, продуктивності праці та стажу роботи в порівнянні з іншими працівниками підприємства.
Крім того, на підприємстві фактично відбулися зміни організаційної структури (скорочення чисельності працівників), але не відбулося скорочення штату працівників, що не може бути підставою для її звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
У зв`язку з її незаконним звільненням вона також була позбавлена можливості на отримання премії з нагоди Дня працівників нафтової, газової та нафтопереробної промисловості, що передбачена положеннями Галузевої угоди, яка є обов`язковою до виконання ДП «Укравтогаз», в розмірі місячної тарифної ставки/посадового окладу за вересень 2022 року.
Зазначала про незаконність та безпідставність відсторонення її від роботи в період з квітня по жовтень 2022 року через призупинення відповідачем дії укладеного з нею трудового договору на вказаний період у зв`язку з військовою агресією проти України, так як на час відсторонення від роботи вона продовжувала працювати, а тому вважала обґрунтованими її вимоги про стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за період з 13 квітня 2022 року до 12 жовтня 2022 року.
Вказані незаконні дії відповідача завдали їй моральних страждань, що полягають у душевних та психологічних стражданнях, яких вона зазнала внаслідок протиправної поведінки відповідача, що супроводжувалась незаконним призупиненням дії трудового договору з нею на досить тривалий строк (з 13 квітня 2022 року по 12 жовтня 2022 року), не отриманням заробітної плати за вказаний період, невиплатою роботодавцем премії, незаконним звільненням, що призвело до вимушених прогулів.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 липня 2023 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2024 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Укравтогаз» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, премії та моральної шкоди відмовлено.
Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями ОСОБА_1 подала касаційну скаргу. 
Постановою Верховного Суду від 28 травня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Укравтогаз» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 02 січня 2023 року (дня звільнення позивача) і до дня ухвалення судового рішення у справі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в період з 13 квітня 2022 року до 12 жовтня 2022 року скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Укравтогаз» про стягнення премії залишено без змін.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано звільнення ОСОБА_1 з посади провідного юрисконсульта Групи правового забезпечення загально-правової роботи Управління правового забезпечення Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та скорочення чисельності і штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України незаконним та поновлено її на вищевказаній посаді. Визнано незаконним та скасовано наказ Дочірнього підприємства «Укравтогаз» № 859к від 23 грудня 2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Стягнуто з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» на користь ОСОБА_1 нараховану середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу за період з 02 січня 2023 року до 11 грудня 2025 року у розмірі 711 609, 53 грн з вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів. Стягнуто відповідача на користь позивача нараховану середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу за період з 13 квітня 2022 року по 12 жовтня 2022 року у розмірі 113 816, 73 грн з вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 15 000, 00 грн. Стягнути з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 12 078, 00 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 30 000, 00 грн. В задоволені решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник Дочірнього підприємства «Укравтогаз» - Слесарчук В.М. подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що висновок суду першої інстанції про порушення процедури звільнення є необґрунтованим.
Позивача було належним чином і своєчасно, відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України, персонально попереджено про наступне вивільнення не пізніше, ніж за два місяці. Звільнення відбулося у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці, що підтверджується відповідними наказами про зміну структури та скорочення штатної чисельності.
Скорочення мало загальний характер і стосувалося всіх працівників, що виключає ознаки дискримінації. Посади, на які посилається позивач, або були ліквідовані, або не були вакантними, або не могли бути запропоновані через невідповідність кваліфікаційним вимогам. Інші посади були зайняті працівниками, які підлягали переведенню та відповідали встановленим вимогам.
Таким чином, у відповідача була відсутня об`єктивна можливість запропонувати позивачу іншу роботу, що свідчить про дотримання вимог трудового законодавства.
Призупинення дії трудового договору у період з квітня по жовтень 2022 року здійснено правомірно на підставі ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у зв`язку з неможливістю забезпечення роботою через припинення основної діяльності підприємства. Вказаний наказ не був оскаржений та є чинним.
За таких обставин відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за період призупинення трудового договору, оскільки позивач фактично не виконувала трудові обов`язки.
Крім того вказує, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив заяву про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 30 000 грн, оскільки позивач не подав належного попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат, як того вимагає ч. 1 ст. 134 ЦПК України, а зазначена сума не містила жодного обґрунтування, опису наданих послуг та їх вартості.
За таких обставин суд мав право відмовити у відшкодуванні відповідних витрат згідно з ч. 2 ст. 134 ЦПК України, однак цього не зробив, чим порушив норми процесуального права.
09 березня 2026 року на адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, який був поданий 07 березня 2026 року, відповідно до якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що вони є необґрунтованими.
Вказує, що відповідачем не були надані письмові докази того, що позивач не відповідала кваліфікаційним вимогам стосовно посад, які були введені з 07 грудня 2022 року та 14 грудня 2022 року до штатного розпису ДП «Укравтогаз» та підстав переважного права залишення на роботі позивача.
На час звільнення позивача директором ДП «Укравтогаз» не було належним чином виконаний підпункт 3.1. пункту 3 наказу НАК «Нафтогаз України» від 03 листопада 2022 року № 224, а саме не був приведений штатний розпис апарату ДП «Укравтогаз» у відповідність до пункту 2 наказу, не був введений до штатно розпису апарату ДП «Укравтогаз» відділ юридичного забезпечення 5 шт. од, чим було порушено право позивача на працевлаштування.
ОСОБА_1 було відсторонено від роботи в період з квітня по жовтень 2022 року через призупинення відповідачем дії укладеного з нею трудового договору на вказаний період у зв`язку з військовою агресією рф проти України, проте це вважає незаконним, оскільки на час відсторонення від роботи остання продовжувала працювати. 
При апеляційному розгляді справи представник ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» Слесарчук В.М. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову як необґрунтованого.
Позивачка у справі ОСОБА_1 та її представник, адвокат Нікушіна В.С., заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилалися на те, що доводи, на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду. Вважають, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, представника позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що наказом ДП «Укравтогаз» від 21 березня 2019 року № 496к ОСОБА_1 прийнято на посаду провідного юрисконсульта відділу договірної роботи Управління правового забезпечення постійно, з випробувальним терміном 3 місяці.
05 квітня 2022 року наказом № 116 ДП «Укравтогаз» призупинило з 06 квітня 2022 року дію трудових договорів з працівниками ДП «Укравтогаз» до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше припинення або скасування воєнного стану.
Копія наказу № 116 була направлена ОСОБА_1 на електронну поштову скриньку.
29 вересня 2022 року наказом ДП «Укравтогаз» № 501к скасовано призупинення дії трудового договору з ОСОБА_3 та призначено стати до роботи 13 жовтня 2022 року. Встановлено здійснювати оплату праці з дня скасування призупинення дії трудового договору.
Наказом ДП «Укравтогаз» від 30 вересня 2022 року № 269 затверджено штатний розпис керівників, професіоналів, фахівців, технічних професіоналів та робітників ДП «Укравтогаз» та введено в дію з 03 жовтня 2022 року. До вказаного штатного розпису входила посада провідного юрисконсульта Групи правового забезпечення загально-правової роботи Управління правового забезпечення, 2429 - код професій згідно ДК 003-2010.
Наказом ДП «Укравтогаз» від 25 жовтня 2022 року № 279 з метою раціоналізації робочих місць запроваджено зміни в організації виробництва та праці в ДП «Укравтогаз» шляхом скорочення чисельності працівників з 27 жовтня 2022 року.
Наказом ДП «Укравтогаз» від 25 жовтня 2022 року № 283 затверджено зміни до штатного розпису, затвердженого наказом ДП «Укравтогаз» від 30 вересня 2022 року № 269.
Наказом ДП «Укравтогаз» від 27 жовтня 2022 року № 285 затверджено зміни до штатного розпису, затвердженого наказом ДП «Укравтогаз» від 30 вересня 2022 року № 269, за змістом яких зі штатного розпису виведено ряд посад, зокрема посаду провідного юрисконсульта Групи правового забезпечення загально-правової роботи Управління правового забезпечення, 2429 - код професій згідно ДК 003-2010.
28 жовтня 2022 року ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» направило ОСОБА_1 , провідному спеціалісту Групи правового забезпечення загально-правової роботи Управління правового забезпечення, повідомлення про можливе звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників через два місяці з моменту ознайомлення з повідомленням. З повідомленням ОСОБА_1 ознайомилася 31 жовтня 2022 року, про що поставила свій підпис у повідомленні.
Наказом ДП «Укравтогаз» від 03 листопада 2022 року № 224 затверджено штатну чисельність працівників апарату ДП «Укравтогаз».
17 листопада 2022 року наказом ДП «Укравтогаз» № 296 затверджено зміни до штатного розпису, затвердженого наказом ДП «Укравтогаз» від 30 вересня 2022 року № 269.
30 листопада 2022 року наказом ДП «Укравтогаз» № 301 введено в дію з 03 грудня 2022 року організаційну структуру ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз Україна». Зобов`язано начальника управління по роботі з персоналом повідомити до 06 грудня 2022 року працівників, зазначених у додатку 2 до цього наказу, про скорочення їх посад та можливе наступне вивільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Наказом ДП «Укравтогаз» від 30 листопада 2022 року № 302 затверджено штатний розпис ДП «Укравтогаз». В додатку № 1 до наказу відсутня посада провідного юрисконсульта за кодом професій згідно ДК 003-2010 - 2429.
Наказом ДП «Укравтогаз» від 06 грудня 2022 року № 662к переведено ОСОБА_4 , начальника Групи правового забезпечення загально-правової роботи Управління правового забезпечення з 07 грудня 2022 року на посаду провідного інженера Групи врегулювання проблемної заборгованості на підставі заяви ОСОБА_4 .
Цим же наказом переведено ОСОБА_5 , провідного юрисконсульта Групи правового забезпечення претензійно-позовної роботи Управління правового забезпечення на посаду начальника Групи врегулювання проблемної заборгованості на підставі заяви ОСОБА_5 .
Наказом від 14 грудня 2022 року № 670к ОСОБА_6 , менеджера з ризиків та комплаєнсу, за сумісництвом, переведено з 14 грудня 2022 року на посаду фахівця з ризиків та комплаєнсу, за сумісництвом.
Наказом від 14 грудня 2022 року № 310 ДП «Укравтогаз» внесло зміни до наказу від 30 листопада 2022 року № 302 згідно з додатком № 1 до наказу. Згідно з додатком № 1 до наказу штатний розпис містив посаду провідного юрисконсульта за кодом професій згідно ДК 003-2010 - 2429 у кількості 1 штатної одиниці.
Наказом від 23 грудня 2022 року № 859к ДП «Укравтогаз» звільнило ОСОБА_1 , провідного юрисконсульта Групи правового забезпечення загально-правової роботи Управління правового забезпечення з 02 січня 2023 року у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та скороченні чисельності штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
28 грудня 2022 року ОСОБА_1 подала роботодавцю заяву, в якій просила перевести її на посаду провідного юрисконсульта (або аналогічну посаду) у відділі юридичного забезпечення, який наявний в організаційній структурі ДП «Укравтогаз».
30 грудня 2022 року начальник управління по роботі з персоналом подав директору ДП «Укравтогаз» службову записку стосовно заяви ОСОБА_1 від 28 грудня 2022 року з пропозицією внести зміни до штатного розпису ДП «Укравтогаз» з 30 грудня 2022 року шляхом введення посади провідного юрисконсульта відділу юридичного забезпечення в кількості 1 штатної одиниці.
Відповідно до службової записки провідного інженера з кадрових питань Групи управління людським ресурсами П`янзової Н., наказом ДП «Укравтогаз» від 25 жовтня 2022 року № 279 на підприємстві були запроваджені зміни в організації виробництва та праці в ДП «Укравтогаз», відповідно до наказу ДП «Укравтогаз» від 27 жовтня 2022 року № 285 відбулися зміни у штатному розписі відповідача. Ці документи були вказані у повідомленні про можливе вивільнення від 28 жовтня 2022 року, з яким ОСОБА_1 була ознайомлена під особистий підпис 31 жовтня 2022 року. В наказі ДП «Укравтогаз» від 23 грудня 2022 року № 859к «Про звільнення» підставою для звільнення позивача зазначений наказ ДП «Укравтогаз» від 27 жовтня 2022 року № 283 «Про затвердження змін до штатного розпису ДП «Укравтогаз». Таким чином, була допущена технічна описка в номері наказу, що означений як підстава до наказу про звільнення, оскільки дати та назви наказів однакові.
Наказом ДП «Укравтогаз» від 30 грудня 2022 року нарахування та виплату премії з нагоди Дня працівників нафтової, газової і нафтопереробної промисловості за 2022 рік перенесено на 2023 рік після затвердження фінансового плану на 2023 рік.
Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що у період з 31 жовтня 2022 року по 02 січня 2023 року відповідач був зобов`язаний пропонувати позивачу всі наявні вакантні посади на підприємства, разом із тим, у матеріалах справи відсутні відомості про те, що після 31 жовтня 2022 року роботодавець пропонував позивачу зайняти вакантні посади, які існували протягом періоду попередження про звільнення, у тому числі на день звільнення позивача.
Позивачу не було запропоновано жодної наявної посади на підприємстві, а тому відповідачем порушено порядок звільнення позивача, що є підставою для скасування оскаржуваного наказу ДП «УКРАВТОГАЗ» «Про звільнення ОСОБА_1 » № 859к від 23 грудня 2022 року.
Суд першої інстанції посилався на те, що обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Подібні висновки щодо застосування положень статті 492 КЗпП України викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18), Верховного Суду від 25 червня 2021 року у справі № 527/1263/20-ц, від 22 вересня 2021 року у справі № 280/82/18, від 22 вересня 2021 року у справі № 206/2500/20, від 09 квітня 2020 року у справі № 760/21020/15-ц.
Таким чином, доводи ОСОБА_1 про порушенням вимог трудового законодавства при її звільненні суд першої інстанції визнав обґрунтованими, і такими, що є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним наказу ДП «УКРАВТОГАЗ» «Про звільнення ОСОБА_1 » № 859к від 23 грудня 2022 року
Вирішуючи спір у частині стягнення на користь позивача у справі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції посилався на те, що що Згідно з п. 8 Порядку №100 Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно довідки про доходи № 23 від 18 січня 2023 року, виданої відповідачем відповідно до Порядку №100, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 925, 37 грн. 
Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що з ДП «УКРАВТОГАЗ» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, який за період з 02 січня 2023 року по 11 грудня 2025 року, включає в себе 769 робочих дня, з урахуванням середньоденної заробітної плати, складає 711 609,53 грн з вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів.
Вирішуючи спір у частині відшкодування заподіяної позивачці незаконним звільнення моральної шкоди, суд виснував, що порушення трудових прав ОСОБА_1 внаслідок її незаконного звільнення підтверджується матеріалами справи. В обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 зазначила, що внаслідок протиправної поведінки відповідача вона зазнала душевних та психологічних стражданнях, що супроводжувалось незаконним звільненням та призвело до неотримання заробітної плати.
З урахуванням положень ст. 237-1 КЗпП України та дій посадових осіб ДП «УКРАВТОГАЗ», характеру порушення, глибини моральних страждань, вимог розумності та справедливості, а також того, що права ОСОБА_1 відновлюються шляхом поновлення її на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вважав, що з ДП «УКРАВТОГАЗ» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 15 000, 00 грн.
Вирішуючи незаконність рішення роботодавця оформлене відповідним наказом про призупинення трудових відносин з позивачем при застосуванні положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року № 2136-ІХ щодо позивача в порівнянні з іншими працівниками при однакових умовах праці, відповідач фактично позбавив позивача можливості заробляти, що гарантовано ст. 43 Конституції України суд дійшов висновку про стягнення нараховану середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу за період з 13 квітня 2022 року по 12 жовтня 2022 року у розмірі 113 816, 73 грн, з вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції в частині вирішення трудового спору по суті, виходячи з наступного.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині вирішення трудового спору по суті відповідає з огляду на наступне.
Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).
Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (стаття 49-2 КЗпП України, тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення (див. постанову Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15).
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
У частині другій статті 42 КЗпП України, зокрема, визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалішим безперервним стажем роботи на цьому підприємстві, в установі, організації. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
Тлумачення статті 42 КЗпП України дає підстави для висновку, що переважне право на залишення на роботі при скороченні однорідних професій та посад визначається кваліфікацією і продуктивністю праці. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України, а також якщо це передбачено законодавством України. Застосування положень статті 42 КЗпП України можливе серед всіх працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 641/5330/16-ц (провадження № 61-19724св18), на яку посилається позивач у касаційній скарзі, зазначено, що «однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17 (провадження № 61-38337св18) зазначено, що: «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, провадження № 11-431асі18».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 725/3265/18 (провадження № 61-11251св19) зазначено, що: «процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору. Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією. При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2019 року у справі № 443/636/18 (провадження № 61-1568св19), на яку посилається позивач у касаційній скарзі, зазначено, що: «в оцінці правомірності звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України Верховний Суд виходить з того, що суди зобов`язані з`ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 569/4763/16-ц (провадження № 61-14651св18) вказано, що: «власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15). При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року № 6-40цс15».
У першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці. Для такої перевірки повинні досліджуватися документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України. Також для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом виготовлення довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто ці обставини повинен з`ясовувати сам роботодавець, приймаючи відповідне рішення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 вересня 2021 року у справі № 452/2056/18 (провадження № 61-6712св20)).
Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24) зазначено, що:
«у КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, з урахуванням положень статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України;
відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватись не тільки визнанням наказу про призупинення дії трудового договору з працівником незаконним й поновленням дії трудового договору, а так само виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, застосовуючи норми статті 235 КЗпП України».
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).
Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
У справі, що переглядається встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1 22 березня 2019 року, прийнято на роботу на посаду провідного юрисконсульта Відділу договірної роботи управління правового забезпечення на підставі наказу ДП «УКРАВТОГАЗ» від 21 березня 2019 року № 496к.
06 липня 2020 року, позивача переведено на посаду провідного юрисконсульта Відділу загально-правової роботи Управління правового забезпечення ДП «УКРАВТОГАЗ», про що внесені відповідні записи до трудової книжки позивача.
01 вересня 2020 року, Відділ загально-правової роботи Управління правового забезпечення перейменовано у Групу правового забезпечення загально-правової роботи Управління правового забезпечення.
Наказом ДП «УКРАВТОГАЗ» № 116 від 05.04.2022 року «Про призупинення дії трудового договору з окремими працівниками ДП «УКРАВТОГАЗ», у зв`язку із військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року № 2136-ІХ, призупинено дію трудового договору з позивачем з 13.04.2022 року до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану. Копія наказу без додатку (в якому зазначений перелік працівників) була направлена на робочу електронну пошту ОСОБА_1 .
Даний наказ був надісланий 06 квітня 2022 року, а саме у період щорічної відпустки Позивача (наказ про надання щорічної відпустки від 15 лютого 2022 року № В-189). Доступ до робочої електронної пошти ОСОБА_1 не мала, так як вона була заблокована Відповідачем, і як наслідок ОСОБА_1 , не була ознайомлена з наказом від 05 квітня 2022 року № 116 «Про призупинення дії трудового договору з окремими працівниками ДП «УКРАВТОГАЗ».
29 вересня 2022 року наказом ДП «УКРАВТОГАЗ» № 501к скасовано призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 та призначено стати до роботи 13 жовтня 2022 року. Встановлено здійснити оплату праці з дня скасування призупинення дії трудового договору.
31 жовтня 2022 року, позивач отримала повідомлення № 000522 про можливе вивільнення у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників через два місяці з моменту ознайомлення з даним повідомленням, на підставі ст. 49-2 КЗпП України, наказу ДП «УКРАВТОГАЗ» №279 від 25 жовтня 2022 року «Про затвердження змін в організації виробництва та праці працівників ДП «УКРАВТОГАЗ», наказу ДП «УКРАВТОГАЗ» № 283 від 25 жовтня 2022 року «Про затвердження змін до штатного розпису ДП «УКРАВТОГАЗ».
Наказом директора ДП «УКРАВТОГАЗ» «Про звільнення ОСОБА_1 » від 23 грудня 2022 року № 859к, позивача було звільнено з роботи 02 січня 2023 року в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та скороченням чисельності і штату працівників, за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Як слідує з наказу ДП «УКРАВТОГАЗ» № 859к від 23 грудня 2022, рішення про звільнення позивача прийнято на підставі: наказу ДП «УКРАВТОГАЗ» №279 від 25 жовтня 2022 року «Про затвердження змін в організації виробництва та праці працівників ДП «УКРАВТОГАЗ», наказу ДП «УКРАВТОГАЗ» № 283 від 25 жовтня 2022 року «Про затвердження змін до штатного розпису ДП «УКРАВТОГАЗ», Повідомлення про можливе вивільнення ОСОБА_1 від № 522, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Суд першої інстанції вирішуючи вказаний трудовий спір щодо обставин звільнення позивачки із ДП «УКРАВТОГАЗ» дійшов висновку, що роботодавцем було допущено порушення процедури проведення звільнення працівника з ініціативи роботодавця.
Зокрема суд першої інстанції встановив, що наказом ДП «УКРАВТОГАЗ» № 302 від 30 листопад 2022 року був змінений штатний розпис на підприємстві З додатку 1 до названого наказу вбачається відсутність усіх підрозділів і посад Управління правового забезпечення, у тому числі групи правового забезпечення договірної роботи Управління правового забезпечення та посади, яку обіймала позивач ОСОБА_1 
31 жовтня 2022 року, позивач отримала повідомлення № 000522 про можливе вивільнення через два місяці з моменту ознайомлення з даним повідомленням у зв`язку із скороченням посади провідного юрисконсульта групи правового забезпечення договірної роботи Управління правового забезпечення без пропозиції переведення на іншу посаду, у зв`язку з відсутністю в ДП «УКРАВТОГАЗ» вакантних посад, які б відповідали її професії та спеціальності.
Проте, позивач звернулась до відповідача із відповідною заявою від 28 грудня 2022 року (вх. № П-121/22 від 28.12.2022), якою просила перевести її на посаду провідного юрисконсульта або аналогічну посаду у відділ юридичного забезпечення, який наявний в організаційній структурі апарату ДП «УКРАВТОГАЗ», затвердженої наказом Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 03 листопада 2022 року № 224 «Про затвердження організаційної структури та штатної чисельності працівників апарату ДП «УКРАВТОГАЗ»» гранична чисельність працівників 88 шт.од.
Після опрацювання даної заяви позивача, начальник управління по роботі з персоналом ОСОБА_7 на ім`я директора ДП «УКРАВТОГАЗ», подала службову записку від 30 грудня 2022 року № 06-1630-22 з пропозицією ввести зміни до штатного розпису ДП «УКРАВТОГАЗ», з 30 грудня 2022 року шляхом введення посади провідного юрисконсульта відділу юридичного забезпечення в кількості 1 штатної одиниці.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що у період з 31 жовтня 2022 року по 02 січня 2023 року відповідач був зобов`язаний пропонувати позивачу всі наявні вакантні посади на підприємстві однак у матеріалах справи відсутні відомості про те, що після 31 жовтня 2022 року роботодавець пропонував позивачу зайняти вакантні посади, які існували протягом періоду попередження про звільнення, у тому числі на день звільнення позивача, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивача та поновлення її на роботі.
При поновленні позивача на роботі суд першої інстанції з врахуванням положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України стягнув із відповідача на користь позивача нараховану суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дотриманням положень, викладених у «Порядку обчислення середньої заробітної плати працівника для здійснення нарахувань та виплат згідно трудового законодавства вимушеного, в тому числі, у випадку прогулу та за час затримки виконання рішення суду, врегульований Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. 
Згідно довідки про доходи № 23 від 18 січня 2023 року, виданої відповідачем відповідно до Порядку №100, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 925 грн. 37 коп.
Відтак, з ДП «УКРАВТОГАЗ» на користь ОСОБА_1 судом першої інстанції правомірно стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, який за розрахунком судом за період з 02 січня 2023 року по 11 грудня 2025 року, включає в себе 769 робочих дня, з урахуванням середньоденної заробітної плати, складає 711 609,53 грн. з вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів.
Колегія суддів із даним висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки він відповідає як обставинам справи, так і нормам матеріального права та не спростовується доводами, викладеним в апеляційній скарзі, поданій відповідачем. 
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, поданої представником відповідача в частині того, що з 31 жовтня 2022 року, в період повідомлення ОСОБА_1 про заплановане вивільнення, на вакантні посади були переведені та прийняті інші працівники, тому ОСОБА_1 дані посади запропоновано не було.
Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Як вбачається із матеріалів справи позивачу не було запропоновано роботодавцем жодної наявної посади на підприємстві, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем порушено порядок звільнення позивача, що є підставою для скасування оскаржуваного наказу ДП «УКРАВТОГАЗ» «Про звільнення ОСОБА_1 » № 859к від 23 грудня 2022 року.
Як зазначив, суд першої інстанції наказом ДП «УКРАВТОГАЗ» № 296 від 17 листопада 2022 року було виведено зі штатного розпису ДП «УКРАВТОГАЗ» посаду Начальника управління правового забезпечення, позивача було повідомлено про вивільнення 31 жовтня 2022 року, коли посада начальника Управління правового забезпечення була вакантною, а обов`язок відповідача залишався щодо працевлаштування працівника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору.
Суд дослідивши наказ ДП «УКРАВТОГАЗ» від 06 грудня 2022 року № 662к «Про переведення», зазначив, що працівники, які були переведені на вакантні посади групи врегулювання проблемної заборгованості, не виконували схожу роботу, а були працівниками Управління правового забезпечення як і позивач.
Таким чином, у зв`язку із введенням нового штатного розпису, не пізніше 07 грудня 2022 року, відповідач був зобов`язаний запропонувати позивачу 82 вакантні посади. ДП «УКРАВТОГАЗ» не спростував доводів ОСОБА_1 , що їй не були запропоновано всі вакантні посади, які з`являлися в ДП УКРАВТОГАЗ з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині неправомірності покладення на відповідача витрат на відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції враховує наступне.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порушення трудових прав ОСОБА_1 внаслідок її незаконного звільнення підтверджується матеріалами справи. В обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 зазначила, що внаслідок протиправної поведінки відповідача вона зазнала душевних та психологічних стражданнях, що супроводжувалось незаконним звільненням та призвело до неотримання заробітної плати.
З урахуванням дій ДП «УКРАВТОГАЗ», характеру порушення, глибини моральних страждань, вимог розумності та справедливості, а також того, що права ОСОБА_1 відновлюються шляхом поновлення її на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та законного висновку про стягнення з ДП «УКРАВТОГАЗ» на користь ОСОБА_1 15 000, 00 грн на відшкодування заподіяної моральної шкода незаконним звільненням.
Також колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 в частині позовних вимог про стягнення з ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз Україна» на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 13 квітня 2022 року до 12 жовтня 2022 року у розмірі 113 816,73 грн в якості компенсації за час вимушеного прогулу (відсторонення)». 
Обґрунтовуючи свій висновок суд першої інстанції посилався на те, що відповідач застосував вибіркове застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ щодо позивача в порівнянні з іншими працівниками при однакових умовах праці, відповідач фактично позбавив позивача можливості заробляти, що гарантовано ст. 43 Конституції України.
Суд установив, що господарська діяльність відповідача не була призупинена. Доказів припинення або зупинення діяльності підприємства, у тому числі відповідних наказів, повідомлень, фінансових документів чи довідок, відповідачем не надано.
Натомість подані до суду матеріали, а саме накази ДП «УКРАВТОГАЗ» підтверджують продовження здійснення господарської діяльності у спірний період.
Оскільки відповідачем не подано жодного належного доказу призупинення господарської діяльності, а наявні матеріали справи свідчать про її фактичне продовження, суд дійшов висновку, що посилання відповідача на неможливість забезпечити роботою є безпідставними. З врахуванням вказаним обставин суд правомірно стягнув із відповідача на користь позивачки середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 13 квітня по 12 жовтня 2022 року у розмірі 113 816,73 грн.
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують. 
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При первісному розгляді вказаної справи судом першої інстанції 16 травня 2023 року представником позивача у справі адвокатом Нікушиною В.С. до суду було подано клопотання про долучення до матеріалів справи додаткової угоди №1 від 16 травня 2023 року та акт приймання наданих послуг від 16 травня 2023 року за договором №01122020/266 від 05 січня 2023 року. Згідно до вказаного акту та додаткового договору попередній розрахунок судових витрат на правничу допомогу становить 9000 грн, при цьому п.3.2 додаткової угоди сторони договору погодили що клієнт зобов`язаний сплатити адвокату адвокатський гонорар в розмірі 40000 грн у разі задоволення позову у даній справі (а.с. 160, 161 т. 1) 
Згідно із частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх Відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі №826/1216/16 викладено правовий висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
З урахуванням вище викладеного обов`язковою умовою для покладення на відповідача у справі витрат понесених позивачкою у справі ОСОБА_1 є наявність укладеного між позивачкою та її представником Нікушиною В.С. договору про надання правничої допомоги та перевірка судом погодження сторонами відповідних умов договору в частині визначення критерію розміру витрат на правничу допомогу, умов виконання сторонами вказаного договору і т.п.
Суд першої інстанції, здійснюючи розподіл судових витрат в частині покладення на відповідача обов`язку компенсувати позивачці витрати на правничу допомогу лише констатував : « Виходячи із складності справи, вимог співмірності та розумності, а також наданих суду документів, часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку, що з ДП «УКРАВТОГАЗ» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі 30 000 грн. 00 коп».
Перевіряючи доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів враховує, що матеріали справи не містять самого договору про надання правничої допомоги від правничу №01122020/266 від 05 січня 2023 року, та позбавлений можливості перевірити його умови та правомірність покладення судом зазначених витрат на відповідача у справі, при цьому, колегія суддів не заперечує факт представництва позивачки адвокатом Нікушиною В.С. на підставі ордерів на надання правничої допомоги, які наявні в матеріалах справи, однак даний процесуальний документ не врегульовує умови про оплату послуг адвоката, тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню, а заява про компенсацію вданих витрат повинна бути залишена без задоволення. 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», подану представником Слесарчуком Вадимом Михайловичем, задовольнити частково. 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2025 року в частині стягнення з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 витрат на оплату правничої допомоги у розмірі 30000 грн скасувати та залишити заяву про покладення на відповідача зазначених витрат без задоволення. 
В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2025 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 10 квітня 2026 року. 

Головуючий суддя : М.А.Яворський
Судді : Т.Ц.Кашперська
О.В.Кафідова