ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/2388/25     Головуючий І-ї інстанції – Золотоверха О.О.
Провадження № 33/818/57/26      
Категорія: ч.5 ст.126 КУпАП 

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
01 квітня 2026 року м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі: 
головуючого судді     Гєрцика Р.В.
секретаря судового засідання   Костенко Ю.С.
за участю особи, яка притягається до
адміністративної відповідальності ОСОБА_1 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу захисника Романченка В.В. на постанову судді Чугуївського міського суду Харківської області від 29 травня 2025 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.5 ст.126 КУпАП, щодо ОСОБА_1 ,-

УСТАНОВИВ:
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини
Згідно постанови судді, 02.03.2025 року об 11 год. 15 хв. за адресою: Харківська обл., Чугуївський р-н, с. Коробочкине, автодорога Чугуїв-Мілове, 9км, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Volkswagen Passat, д.н.з. НОМЕР_1 , не маючи посвідчення водія відповідної категорії на право керування транспортними засобами, чим порушив вимоги п. 2.1а ПДР України. Правопорушення вчинено повторно протягом року – постанова ЕНА/2448909 від 22.06.2024 за ч.2 ст. 126 КУпАП.
Постановою судді Чугуївського міського суду Харківської області від 29 травня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, та, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 40 800 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років.
Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
В апеляційній скарзі захисник Романченко В.В. просить постанову судді скасувати як необґрунтовану та незаконну, таку, що не відповідає фактичним обставинам справи, винести нову постанову, якою провадження у справі щодо ОСОБА_1 закрити з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.247 КУпАП .
В обґрунтування заявлених апеляційних вимог посилається на те, що ОСОБА_1 , який є діючим військовослужбовцем, за обставин, викладених у спірному протоколі, діяв в умовах крайньої необхідності, виконуючи завдання свого командування, яке полягало у необхідності доставити бойове спорядження до позицій ЗСУ на Куп`янському напрямку.
Вказує, що судом першої інстанції було порушено право ОСОБА_1 на захист, зокрема, останнього було тільки формально повідомлено про можливість скористатися правовою допомогою, однак, не забезпечено реальної можливості ним скористатися, як і можливості долучити до матеріалів справи документи, відповідно до яких останній перебував у відрядженні на бойовому завданні.
Крім того, звертає свою увагу, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, в ньому зазначено про проведення відео-фіксації під час його складення, який мав би бути досліджений районним судом у якості доказу у справі.
Мотиви суду
Перевіривши матеріали справи відповідно до вимог ч.7 ст.294 КУпАП, заслухавши пояснення ОСОБА_1 на підтримку доводів апеляційної скарги перевіривши законність і обґрунтованість постанови судді в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до положень ст.1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Згідно зі ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Слід також звернути увагу, що відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод(далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.
Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам судочинства, а саме: верховенству права, законності, рівності перед законом і судом, повазі до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведеності перед судом їх переконливості.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Згідно з приписами ч.2 ст.62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст.245, 280 КУпАП, одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Згідно з вимогами ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. 
Складом правопорушення є наявність об`єктивних та суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням.
При цьому, суд (суддя) повинен обґрунтовувати свої висновки про винуватість лише доказами, що випливають із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих не спростованих презумпцій факту (рішення ЄСПЛ "Коробов проти України" №39598/0з від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишають місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування.
У п. 4.1 рішення Конституційного суду України від 22.12.2010 року №23-рп/2010 КСУ дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.
В розумінні ЄСПЛ справи про адміністративні правопорушення є кримінальним провадженням, тому до таких справ за аналогією можливо застосувати принципи кримінального процесу.
А відтак, у справах про адміністративні правопорушення, на які ЄСПЛ поширює кримінально правовий аспект, особа, щодо якої розглядається справа, та потерпілий додатково користуються гарантіями ст.6 Конвенції: право на оскарження судових рішень, право на допомогу перекладача, право на виклик та допит свідків, на розумний строк розгляду справи, негайне і достатнє інформування про характер і причини обвинувачення, право на юридичну допомогу, право на безоплатну допомогу захисника (за браком коштів), ін. Крім того, в таких справах діє презумпція невинуватості.
Поширення стандартів кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення, безсумнівно, зумовлює необхідність дотримання особливих вимог до процедури збирання, подання та оцінки доказів, а також до вмотивованості судових рішень, які у разі визнання особи винною повинні містити відповідні достатні мотиви, які дали змогу спростувати презумпцію невинуватості та призначити пропорційне вчиненому покарання.
У рішенні у справі «Олег Колесник проти України» ЄСПЛ вказав, що вимоги пункту 3 статті 6 Конвенції слід розглядати як конкретні аспекти права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції, і завдання суду полягає у тому, щоб з`ясувати, чи був увесь зазначений процес, включно зі способом, у який здійснювався збір доказів, «справедливим» у значенні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Згідно з ч.9 ст.15 Закону України «Про дорожній рух» право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно з п. 2 загальних положень Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами» особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії (далі - посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними. засобами.
Відповідно до п. 2.1 «а» водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Частиною 2 ст.126 КУпАП передбачено відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.
Відповідальність за ч.3 ст.126 КУпАП встановлена за керування транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами
Та ч.4 ст.126 КУпАП передбачено відповідальність за керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.
Частина 5 статті 126 КУпАП передбачає відповідальність за повторне вчинення протягом року будь-якого з порушень, передбачених ч. 2-4 ст. 126 КУпАП, серед яких визначено керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, а також керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.
Протокол про адміністративне правопорушення за своєю суттю є процесуальним документом, яким уповноважений орган засвідчує певне порушення, допущене особою, яке містить склад адміністративного правопорушення, передбаченого відповідними нормами КУпАП і який є підставою для подальшого провадження у справі. Зміст протоколу про адміністративне правопорушення повинен чітко відповідати приписам ст.256 КУпАП, особливо в частині викладення фабули правопорушення, яка, як зазначено вище фактично є обвинуваченням.
Як дослівно вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 260262 від 02.03.2025 року, то 02.03.2025 року об 11 год. 15 хв. за адресою: Харківська обл., Чугуївський р-н, с. Коробочкине, автодорога Чугуїв-Мілове, 9км, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Volkswagen Passat, д.н.з. НОМЕР_1 , не маючи посвідчення водія відповідної категорії на право керування транспортними засобами. Правопорушення вчинено повторно протягом року – постанова ЕНА/2448909 від 22.06.2024 року за ч.2 ст. 126 КУпАП.
В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та надав пояснення, аналогічні тим, що були надані ним в суді першої інстанції. Так, як зазначив ОСОБА_1 , у день події, що мала місце 02.03.2025 року, він, як в.о. командира батальйону отримав наказ від свого безпосереднього керівництва відвезти гранати та боєприпаси до м.Куп`янська, а коли повертався назад, був зупинений співробітниками поліції, які і склали щодо нього спірний протокол за ч.5 ст.126 КУпАП. Не заперечуючи факту керування ним автомобілем за обставин, викладених у протоколі, ОСОБА_1 зазначив, у даному випадку був вимушений сісти за кермо, виконуючи прямий наказ керівництва, через відсутність особового складу.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 надав суду довідку №11/1-4151 від 06.06.25 року, засвідчену командиром ВЧ НОМЕР_2 ОСОБА_2 , згідно якої ОСОБА_1 , зокрема, в період з 02.03.2025 року по 19.05.2025 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, перебуваючи, у тому числі, в н.п.Липці Липецької сільської громади Харківського району Харківської області, а також накладну №362, дійсну з 28.02.25 р. до 10.03.25 р., згідно якої начальник ПАС РЗ БП БМЗ Третяк В. здав, а т.в.о. командира батальйону ОСОБА_3 прийняв 9 894 одиниці військового майна.

Водночас, як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у районному суді також вказував, не заперечуючи фактичні обставини справи, що не мав можливості уникнути керування ТЗ, враховуючи особливості служби.

Однак, суд першої інстанції не перевірив версію ОСОБА_1 про те, що в той час він виконував наказ безпосереднього командира, обумовлений його посадовими обов`язками, та не надав особі, яка притягається до адміністративної відповідальності можливість надати докази, які це підтверджують, а лише послався у своїх висновках на його пояснення. Зазначене свідчить про формальний підхід суду першої інстанції у з`ясуванні всіх обставин, які мають суттєве значення для правильного розгляду цієї справи.

Відповідно до ст. 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Відповідно до постанови Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 грудня 2018 року в справі № 686/5225/17 у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Норми Закону щодо крайньої необхідності покликані сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.

Однією з найважливіших умов правомірності стану крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Відповідно до приписів ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Приписами ст. 27 Конституції України встановлено обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Зважаючи на викладене, слід визнати, що ОСОБА_1 , виконуючи свої безпосередні обов`язки, які пов`язані із військовою службою, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП, перебуваючи в стані крайньої необхідності, а тому відповідно до вимог ст. 17 КУпАП не підлягає притягненню до адміністративній відповідальності.

Крім того, як убачається з матеріалів справи, під час складення протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 260262 від 02.03.2025 року здійснювалась відео-фіксація події за допомогою технічного засобу відеозапису 1113057280/328. (а.с. 1)
Відповідно до ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Водночас, вказаний відеозапис співробітниками поліції до матеріалів справи долучений не був, як на тому слушно акцентує свою увагу апелянт. Судом першої інстанції спірний відеозапис витребуваний та досліджений також не був, що, у свою чергу, свідчить про неповноту судового розгляду.
Не долучення відеозапису, який вівся під час складання протоколу про адміністративне правопорушення (у даному випадку - за ч. 5 ст. 126 КУпАП), та не дослідження його судом є суттєвим порушенням процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, та ставить під сумнів допустимість доказів обвинувачення, яким по своїй суті і є протокол, оскільки відео є невід`ємним додатком, що підтверджує обставини інкримінованого правопорушення.
Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку вчинення дії особою в стані крайньої необхідності.

З огляду на викладене, постанову суду першої інстанції не можна вважати законною та обґрунтованою та належить скасувати, а провадження у даній справі закрити на підставі п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із вчиненням дій ОСОБА_4 в стані крайньої необхідності.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Малофєєва проти Росії», серед іншого зазначено, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принцип рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги є слушними та підлягають задоволенню, а постанова суду першої інстанції – скасуванню, із закриттям провадження в справі на підставі п.4 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з вчиненням дії особою в стані крайньої необхідності, за протоколом про адміністративне правопорушення, складеного стосовно ОСОБА_1 .
На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргузахисника Романченка В.В. задовольнити.
Постанову судді Чугуївського міського суду Харківської області від 29 травня 2025 року щодо ОСОБА_1 скасувати та винести нову постанову.
Провадження в справі щодо ОСОБА_1 на підставі п.4 ч.1 ст.247 КУпАП закрити у зв`язку з вчиненням дії особою в стані крайньої необхідності. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Р.В. Гєрцик