ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
 
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
 
вул. Івана Ступака, 25, м. Фастів, Київська область, 08500, тел. (04565) 6-17-89, 
e-mail: inbox@fs.ko.court.gov.ua, web: https://fs.ko.court.gov.ua, код ЄДРПОУ 26539699

2/381/738/26
370/3736/25 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2026 року м. Фастів
Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючої судді Анапріюк С.П.,
з участю секретаря Куценко К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Київського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення незаконно одержаної допомоги по безробіттю, 
установив:
У листопаді 2025 року Київський обласний центр зайнятості звернувся до Макарівського районного суду Київської області з цим позовом. 
Макарівський районний суд Київської області ухвалою від 05.12.2025 передав справу за підсудністю до Фастівського міськрайонного суду Київської області.
У цьому позові позивач просить стягнути з ОСОБА_1 незаконно одержану допомогу по безробіттю у розмірі 1625,80 грн та судові витрати у розмірі 3028,00 грн.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що структурним підрозділом Київського обласного центру зайнятості – Фастівською філією КОЦЗ 02.06.2025 зареєстрована заява ОСОБА_1 як такого, що шукає роботу.
Враховуючи положення Законів України «Про зайнятість населення», «Про загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття» та Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних, а також відсутність підходящої роботи та поданої ОСОБА_1 заяви від 02.06.2025 йому наданий статус безробітного та призначена допомога по безробіттю.
З 14.10.2025 реєстрацію ОСОБА_1 припинено у зв`язку із встановленням факту виконання зареєстрованим безробітним оплачуваної роботи.
В ході обміну інформацією отримані дані від Пенсійного фонду України про працевлаштування ОСОБА_1 до ТОВ «Авант Логістик», про що ОСОБА_1 не повідомив службу зайнятості.
Служба зайнятості провела перевірку достовірності даних та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення, у результаті якої встановила, що, перебуваючи на обліку в службі зайнятості як безробітний, ОСОБА_1 з 14.08.2025 працевлаштувався до ТОВ «Авант Логістик» на посаду прибиральника службових приміщень відділу технічного забезпечення, про що роботодавець подав відповідну звітність до контролюючих органів, а також на підтвердження цього надав центру зайнятості копію наказу №НЗ/П-29 від 14.08.2025 про прийнята відповідача на роботу. За наслідками звірки центр зайнятості склав акт перевірки № 20 від 14.10.2025.
На підставі цього акту розслідування директор філії Фастівської КОЦЗ 16.10.2025 прийняв наказ №169/19-01-23 та рішення у персональній картці особи про повернення ОСОБА_1 виплаченої допомоги по безробіттю за період з дати працевлаштування по дату припинення виплати допомоги у розмірі 1625,80 грн.
Позивач зазначає, що 17.10.2025 відповідачу направлена претензія, на яку відповідач не відреагував.
Оскільки відповідач не повернув незаконно отриману допомогу по безробіттю у добровільному порядку, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Фастівський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 12 січня 2026 року відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Учасникам справи надіслано копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, якою відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для подання відзиву на позовну заяву.
Водночас, відповідач ухвалу судді від 12 січня 2026 року про відкриття провадження не отримав, оскільки надіслана судом на його адресу кореспонденція повернулася до суду без вручення з відміткою уповноваженого працівника Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою».
Також суд здійснив виклик відповідача через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
Відповідач заяву із запереченнями про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позовну заяву до суду не подав.
Позивачу копія ухвали судді про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи доставлена до його електронного кабінету. Від позивача будь-яких клопотань, заяв до суду не надходило. У прохальній частині позовної заяви представник позивача просив розглядати справу за його відсутності за правилами спрощеного позовного провадження, не заперечував проти ухвалення судом заочного судового рішення.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Зважаючи на те, що суд вжив усі необхідні передбачені процесуальним законодавством заходи щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, у встановлений судом строк відповідач не подав до суду заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмовий відзив на позов, суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до правил частини п`ятої статті 279 та частини 8 статті 178 ЦПК України.
Оскільки суд призначив справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, тому для її розгляду судове засідання не проводиться.
Дослідивши наявні у справі докази та з`ясувавши обставини справи, суд встановив таке.
02.06.2025 ОСОБА_1 звернувся до Київського обласного центру зайнятості із заявою про призначення (поновлення) виплати допомоги по безробіттю (а.с.7). 
Згідно з відомостями персональної картки № НОМЕР_1 , 02.06.2025 ОСОБА_1 наданий статус безробітнього (а.с.5-6).
03.06.2025 Центр зайнятості та ОСОБА_1 підписали індивідуальний план працевлаштування безробітного №1076256300005 (а.с. 7-8).
Відповідно до наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авант Логістик» № НЗ/П-29 від 14.08.2025, з 18 серпня 2025 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду прибиральника службових приміщень відділу технічного забезпечення ТОВ «Авант Логістик» з посадовим окладом згідно штатного розпису з випробувальним терміном один місяць (а.с. 13).
Відповідно до акту розслідування страхових випадків та обґрунтованості призначення і виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття № 20 від 14.10.2025, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Авант Логістик» з 18 серпня 2025 року (а.с. 12).
Відповідно до відомостей наказу про повернення незаконно отриманих коштів Київського обласного центру зайнятості №169/819-01-23 від 16.10.2025, ОСОБА_1 необхідно повернути кошти, які виплачені як допомога по безробіттю у сумі 1625,80 грн за період з 18 серпня 2025 року по 31 серпня 2025 року (а.с.14).
17.10.2025 Київський обласний центр зайнятості надіслав відповідачу претензію про повернення незаконно отриманої допомоги (а.с.15).
Нормативно-правове обґрунтування.
Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Умови виплати допомоги по безробіттю, визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та пов`язуються з початком настання безробіття, тобто наданням особі статусу безробітного.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення», безробітний – особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення», до зайнятого населення належать, зокрема, особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно.
Згідно зі ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення», статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.
Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.
Відповідно до ст. 44 цього Закону, зареєстровані безробітні мають право, зокрема, на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та цього Закону.
Згідно із ч. 1 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 44 вказаного Закону, зареєстровані безробітні зобов`язані інформувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, протягом трьох робочих днів про обставини припинення реєстрації, визначені у частині першій статті 45 цього Закону (зокрема щодо своєї зайнятості - діяльності, яка пов`язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі).
Згідно із ч. 3 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення», відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного.
Відповідно до п. 9, 17 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення», реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі встановлення факту виконання безробітним оплачуваної роботи (надання послуг); також з інших підстав, передбачених Порядком реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі працевлаштування безробітного.
За приписами ч. 2 і абз. 1 ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.
Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.
Висновки суду.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку зібраним у справі доказам в цілому та кожному доказу окремо, суд дійшов до таких висновків.
Вирішуючи спір у цій справі, суду належить встановити чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову у їх задоволенні.
Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що у поданому до суду позові позивач зазначає, що ОСОБА_1 перебував на обліку у Київському обласному центрі зайнятості як безробітний та, отримуючи допомогу по безробіттю, працевлаштувався та отримував дохід, про що своєчасно не повідомив центр зайнятості.
Отже, предметом спору у цій справі є правомірність отримання відповідачем суми допомоги по безробіттю у зазначений позивачем період, у який, за його твердженням, відповідач був працевлаштований. 
На підтвердження своїх вимог позивач подав до суду такі докази: копію персональної картки, відкритої на ім`я відповідача, заяви про надання статусу безробітного та про призначення виплати допомоги по безробіттю, індивідуальний план працевлаштування безробітного), акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення № 20 від 14 жовтня 2025 року, копію наказу від 16 жовтня 2025 року № 169/19-01-23 «Про повернення незаконно отриманих коштів».
Відповідно до акту розслідування страхових випадків та обґрунтованості призначення і виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття № 20 від 14 жовтня 2025 року, складеного Київським обласним центром зайнятості Фастівської філії Київського обласного центру зайнятості, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Авант Логістик» з 18.08.2025 згідно з наказом № НЗ/П-29 від 14.08.2025.
Відповідно до відомостей наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авант Логістик» № НЗ/П-29 від 14.08.2025, ОСОБА_1 прийнятий на посаду прибиральника службових приміщень відділу технічного забезпечення ТОВ «Авант Логістик» з 18 серпня 2025 року з посадовим окладом згідно штатного розпису з випробувальним терміном один місяць. 
Відомості про подальше перебування відповідача на посаді не надані.
Про вказану обставину протягом трьох робочих днів, тобто у визначений п. 4 ч. 2 ст. 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», не поінформував територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції.
З огляду на вказане зазначаю про таке.
Відповідно до ст. 36 ч. 2 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.
Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг, відповідно до ст. 36 ч. 3 цього Закону.
Згідно зі ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Відповідно до ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.
Отже, закон встановлює два винятки із вказаного правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.
Тобто умовою стягнення виплаченого забезпечення є умисне невиконання застрахованою особою своїх обов`язків та зловживання ними. 
З огляду на це позивач повинен довести вину відповідача у формі прямого умислу, спрямованого на свідоме неповідомлення про працевлаштування з метою незаконного отримання допомоги по безробіттю.
Аналогічний висновок висловив Верховний Суд у постановах від 19 грудня 2018 року у справі № 802/1206/17-а та від 24 квітня 2019 року у справі № 757/17820/17-ц.
Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц зазначила, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Позивач у цій справі, як платник відповідних грошових сум, з огляду на норми статті 1215 ЦК України, повинен довести вину застрахованої особи у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про наявність нерозірваних трудових відносин з метою незаконного отримання допомоги по безробіттю.
Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 26.09.2018 року у справі № 545/164/17-ц, неповідомлення особою обставини, яка не дає право їй для визнання її безробітною, свідчить про невиконання нею своїх обов`язків та відповідно до частини третьої ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» є підставою для стягнення суми виплаченого забезпечення»
Вирішуючи цей спір суд установив, що додані позивачем до позову докази підтверджують, що у спірний період часу відповідач перебував на обліку у Київському обласному центрі зайнятості як безробітний та, отримуючи допомогу по безробіттю, з 18 серпня 2025 року працевлаштувався та отримував дохід, про що своєчасно не повідомив центр зайнятості.
Отже, відповідач порушив покладені на нього законом обов`язки.
Факт недобросовісності набуття відповідачем виплаченого забезпечення як допомоги по безробіттю, що виразився у неповідомленні органу, що призначив таку виплату, про наявність трудових відносин із ТОВ «Авант Логістик», підтверджений належними та достатніми доказами, зокрема наказом товариства про призначення відповідача на посаду.
Отже, сума виплаченої допомоги по безробіттю підлягає поверненню відповідачем, як така, що одержана без достатньої правової підстави.
Відповідно до ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг, до їх припинення.
Згідно із зазначеним позивачем розрахунком суми допомоги по безробіттю, яка підлягає стягненню, ОСОБА_1 необхідно повернути кошти у сумі 1625,80 грн за період з 18 серпня 2025 року по 31 серпня 2025 року.
Оскільки відповідач у добровільному порядку не повернув означені кошти, ця сума коштів підлягає стягненню із нього на користь позивача у судовому порядку.
Суд створив учасникам справи належні умови для ознайомлення із рухом справи, забезпечивши дотримання принципів гласності та відкритості судового процесу, а також надав сторонам строк для подачі заяв по суті справи та заяв з процесуальних питань.
Отже, відповідач мав процесуальну можливість, але не скористався своїм правом подання до суду відзиву на позов, не заперечив і не спростував вимоги та доводи позивача щодо предмета доказування, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням відповідних процесуальних дій.
Водночас позивач подав до суду належні та достатні докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог.
Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц висловила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства заснована на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства ? суду та сторін (позивача та відповідача). 
Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. 
Він нівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. 
Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги.
З урахуванням наведеного та оцінюючи наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності та взаємному зв`язку, суд дійшов до висновку, що позов є обґрунтованим, а тому наявні підстави для його задоволення повністю.
Розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 , п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Згідно із п. 1 ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові – на позивача; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням результату вирішення цієї справи з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028,00 грн.
Керуючись ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд
вирішив:
Задовольнити позов повністю.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Київського обласного центру зайнятості незаконно одержану допомогу по безробіттю у розмірі 1625 (одна тисяча шістсот двадцять п`ять) гривень 80 копійок.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Київського обласного центру зайнятості судовий збір у розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 копійок.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Реквізити учасників справи: 
Позивач: Київський обласний центр зайнятості, ЄДРПОУ 03491085, місцезнаходження: м. Київ, пров. Будівельників, 5-А.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП – НОМЕР_2 , остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Повне судове рішення складене 11.03.2026.

Суддя Сніжана АНАПРІЮК