КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 761/23934/25 Головуючий у І інстанції Мальцев Д.О.
Провадження №22-ц/824/4424/2026  Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України

18 березня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Борисової О.В., Голуб С.А., 
за участі секретаря Кононової Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Скользнєвої Валерії Владиславівни на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2025року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами,
ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року представник ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» - Алієв Н. звернувся до суду з даним позовом, який мотивовано тим, що 04 листопада 2022 року між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 72681592.
14 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 14/06/21, відповідно до умов якого за договором позики № 72681592 від 04 листопада 2022 року, укладений між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ОСОБА_1 , перейшло право грошової вимоги до ТОВ «ФК «ЄАПБ», в сумі 25 992,00 грн, з яких: 7200,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 18 792,00 грн - сума заборгованості за відсотками.
23 серпня 2024 року між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 2154973.
14 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 14/06/21, відповідно до умов якого за договором позики № 2154973 від 23 серпня 2024 року, укладений між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ОСОБА_1 , перейшло право грошової вимоги до ТОВ «ФК «ЄАПБ», в сумі 24 906,00 грн, з яких: 14000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 40,60 грн - сума заборгованості за відсотками; 7000,00 грн. - сума заборгованості по процентам за понадстрокове користування Позикою; 0 грн - сума заборгованості за пенею; 3 865,40 грн - комісія за надання позики.
07 серпня 2024 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 08589-08/2024.
27 листопада 2024 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 27112024/2, відповідно до умов якого за кредитним договором № 08589-08/2024 від 07 серпня 2024 року, укладений між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ОСОБА_1 , перейшло право грошової вимоги до ТОВ «ФК «ЄАПБ», в сумі 32 670,00 грн, з яких: 11000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 16 170,00 грн - сума заборгованості за відсотками; 5 500,00 грн - сума заборгованості за штрафом.
21 вересня 2022 року між ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 19478-09/2022.
31 травня 2023 року між ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та ТОВ ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу №31052023, відповідно до умов якого за кредитним договором № 19478-09/2022 від 21 вересня 2022 року, укладений між ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та ОСОБА_1 , перейшло право грошової вимоги до ТОВ «ФК «ЄАПБ», в сумі 23 100,00 грн, з яких: 6000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 17 100,00 грн - сума заборгованості за відсотками.
Всупереч умовам укладених кредитних договорів, відповідачналежним чином не виконує свої обов`язки з оплати заборгованості, внаслідок чого утворилась заборгованість у загальному розмірі 106 668,00 грн. 
Враховуючи вищевикладене, представник ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» - Алієв Н. просив стягнути з ОСОБА_1  заборгованості за договорами у загальному розмірі: 106 668,00 грн, а саме:
- за договором позики № 72681592 в розмірі 25 992,00 грн, з яких: 7200,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 18792,00 грн - сума заборгованості за відсотками;
- за договором позики № 2154973 в розмірі 24 906,00 грн, з яких: 14000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 40,60 грн - сума заборгованості за відсотками; 7000,00 грн - сума заборгованості по процентам за понадстрокове користування позикою, 0 грн - сума заборгованості за пенею, 3865,40 грн - комісія за надання позики;
- за кредитним договором № 08589-08/2024 в розмірі 32 670,00 грн, з яких: 11 000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 16170,00 грн - сума заборгованості за відсотками, 5 500,00 грн - сума заборгованості за штрафом;
- за кредитним договором № 19478-09/2022 в розмірі 23 100,00 грн, з яких: 6 000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 17 100,00 грн - сума заборгованості за відсотками; а також понесені судові витрати.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» суму заборгованості: за договором позики № 72681592 від 04 листопада 2022 року в розмірі 25992,00 грн; за договором позики № 2154973 від 23 серпня 2024 року в розмірі 24906,00 грн; за кредитним договором № 08589-08/2024 від 07 серпня 2024 року в розмірі 32 670,00 грн; за кредитним договором № 19478-09/2022 від 21 вересня 2022 року в розмірі 23 100,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 028,00 грн.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Скользнєва В.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження перерахування коштів відповідачу згідно договорів. Позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого кредиту відповідачу, відтак перевірити розмір нарахованої суми боргу та процентів не є можливим.
Так, представник апелянта зазначає, що позивачем не доведено факту надання коштів позичальнику, оскільки не надано відповідних доказів, зокрема виписки за картковими рахунками позичальника.
Стверджуючи про факт надання відповідачу кредитів шляхом перерахування коштів за реквізитами платіжної картки, які надані відповідачем первісним кредиторам, позивач не надав первинних документів на підтвердження обставин викладених в позові. Тому позивачем не було доведено факту видачі відповідачу кредиту у вказаному розмірі та факту користування кредитними коштами, відтак відсутні підстави і для їх стягнення.
Крім того зазначає, що відсутні докази переуступлення права вимоги за спірними кредитними договорами № 72681592 та №2154973.
Звертаючись з даним позовом та обґрунтовуючи заявлені вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитними договорами №72681592 та №2154973 ТОВ «ФК «ЄАПБ» указувало на те, що право вимоги від первісного кредитора перейшло до них на підставі договору факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року, та на підставі додаткових угод, якими продовжено строк дії цього договору факторингу.
Однак предметом вказаного договору факторингу на момент його укладення не могло бути право вимоги будь-якої вимоги, оскільки на той момент дані кредитні договори не були укладеними, що в свою чергу виключає відступлення та набуття відповідного права вимоги за вказаним кредитним договором ТОВ «ФК «ЄАПБ».
На момент укладення договору факторингу ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником ОСОБА_1 відтак у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «ФК «ЄАПБ» на підставі вище вказаного договору факторингу.
Таким чином, ТОВ «ФК «ЄАПБ» є неналежним позивачем, оскільки не має права вимагати від ОСОБА_1 сплати заборгованості за кредитними договорами, №72681592 від 04 листопада 2022 року та №2154973 від 23 серпня 2024 року.
Щодо нарахування відсотків понад строку кредитування, то зазначає, що сторонами були погоджені строки надання кредиту і позикодавець з власної ініціативи не мав права їх продовжувати.
Таким чином, нарахування відсотків було можливим виключно в межах встановленого строку від дати отримання позичальником грошових коштів та мали складати: за кредитним договором № 2154973 не 7040,60 грн, а тільки 40,60 грн.
Крім того зазначає, що положення ст. 625 ЦК України не поширюються на кредитний договір №0858908/24, оскільки в зв`язку з введенням військового стану, боржників звільнено від відповідальності за невиконання або несвоєчасне виконання зобов`язань за договорами в тому числі кредитними.
В апеляційній скарзі представник       ОСОБА_1  - адвокат Скользнєва В.В. порушує питання щодо стягнення з позивача судових витрат, зокрема витрат на правову допомогу.
10 грудня 2025 року до Київського апеляційного суду через систему «Електронний суд» представник ТОВ «ФК «ЄАПБ» - Дергунова А.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2025 року залишити без змін.
В обґрунтування відзиву зазначає, що предметом спору даної справи є захист порушено права позивача, яке полягає у невиконання договірних зобов`язань відповідачем за договорами шляхом стягнення заборгованості за ними.
Вказує, що твердження відповідача за своєю суттю створює наслідок розірвання кредитного договору, однак спірні договори не були розірвані в судовому порядку, а відтак діє презумпція правомірності правочину.
Звертає увагу суду, що твердження відповідача щодо ненадання доказів отримання коштів від первісних кредиторів є помилковим, оскільки факт отримання коштів підтверджується саме наявними в матеріалах справи договорами позики та кредитними договорами, які недійсними не визнані.
Також зауважує, що підтвердженням заборгованості є наявні в матеріалах справи докази, які не спростовані відповідачем. До того ж у разі незгоди відповідача з розрахунком позивача він в праві подати контррозрахунок, однак відповідач вказаним правом не скористався.
Щодо відступлення права вимоги представник ТОВ «ФК «ЄАПБ» - Дергунова А.В. зазначає, що Реєстр боржників №12 від 22 листопада 2023 року до Договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року, за яким передані (відступлені) права вимоги до відповідача за договором позики №72681592 від 04 листопада 2022 року, укладений між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» вже після укладення вказаного договору позики та настання строку виконання зобов`язання за ним, що спростовує доводи відповідача про недоведеність факту переходу прав вимоги ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ».
Реєстр боржників №41 від 24 січня 2025 року до Договору факторингу №14/06/21 від 14червня 2021 року, за яким передані (відступлені) права вимоги до відповідача за договором позики №2154973 від 23 серпня 2024 року, укладений між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» вже після укладення вказаного договору позики та настання строку виконання зобов`язання за ним, що спростовує доводи відповідача про недоведеність факту переходу прав вимоги ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ».
Таким чином, на підставі Договору факторингу №14/06/21 від 14червня 2021 року, позивач одержав від ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» право вимоги по заборгованості відповідача, що підтверджується Договором факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року, Актом прийому-передачі Реєстру Боржників №41 за Договором факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року, Додатковою угодою №47 від 24.01.2025 до Договору факторингу №14/06/21 від14 червня 2021 рок Витягом з Реєстру боржників №41 від 24 січня 2025 року до Договору факторингу № 14/06/21 від 14червня 2021 рок.
На підставі Договору факторингу № 27112024/2 від 27 листопада 2024 року, позивач одержав від ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» право вимоги по заборгованості відповідача, що підтверджується Договором факторингу № 27112024/2 від 27 листопада 2024 року, Актом прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором факторингу № 27112024/2 від 27 листопада 2024 року та Витягом з Реєстру боржників до Договору факторингу № 27112024/2 від 27 листопада 2024 року.
На підставі Договору факторингу №31052023 від 31 травня 2023 року, позивач одержав від ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» право вимоги по заборгованості відповідача, що підтверджується Договором факторингу №31052023 від 31 травня 2023 року, Актом прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором факторингу №31052023 від 31 травня 2023 року та Витягом з Реєстру боржників до Договору факторингу №31052023 від 31 травня 2023 року.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то представник позивача вважає їх неспівмірними, виходячи зі складності справи та враховуючи, що справа є малозначною.
Зазначає, що розмір заявлених витрат на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції є завищеним.
Також представник позивача звертає увагу суду, що навіть в разі відсутності клопотання сторони про неспівмірність заявлених до відшкодування витрат, якщо заявник не доведе, що сплачений гонорар пов`язаний виключно з розглядом даної справи, суд має залишити заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з іншої сторони без розгляду.
Сторони даної справи в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку.
Матеріали справи містять докази належного повідомлення ОСОБА_1 та його представника Скользнєвої В.В. , ТОВ «ФК «ЄАПБ», а саме звіти про доставку вихідної кореспонденції суду сформовані автоматично через систему АСЕД «Апеляція». 
18 березня 2026 року до Київського апеляційного суду через систему «Електронний суд» представник       ОСОБА_1  - адвокат Скользнєва В.В. подала заяву про розгляд справи без її участі та участі   ОСОБА_1 .
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «ЄАПБ» - Дергунова А.В. просила проводити розгляд справи без участі позивача. 
Керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає, що неявка сторін не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав свого обов`язку, надані йому кошти за кредитними договорами в строки, передбачені договорами не повернув ані первісним кредиторам, ані позивачу, також відповідачем не надано спростування наданого позивачем розрахунку.
Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками, з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що 04 листопада 2022 року між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 72681592.
14 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 14/06/21, у відповідності до умов якого ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.
Відповідно до Реєстру боржників № 12 від 22 листопада 2023 року до Договору факторингу №14/06/21, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача за договором позики № 72681592.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № 72681592 від 04 листопада 2022 року за період з 22 листопада 2023 року по 30 квітня 2025 року вбачається, що заборгованість за даним кредитним договором складає 25992,00 грн, з яких: 7200,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 18 792,00 грн - сума заборгованості за відсотками.
Із даного розрахунку вбачається, що нарахування жодних штрафних санкцій, в тому числі пені, не здійснювалось.
Також, що 23 серпня 2024 року між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 2154973.
14 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 14/06/21, у відповідності до умов якого ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.
Відповідно до Реєстру боржників № 41 від 24 січня 2025 року до Договору факторингу №14/06/21 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача за договором позики № 2154973.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № 2154973 від 23 серпня 2024 року за період з 24 січня 2025 року по 30 квітня 2025 року вбачається, що заборгованість за даним кредитним договором складає 24906,00 грн, з яких: 14000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 40,60 грн - сума заборгованості за відсотками; 7000,00 грн - сума заборгованості по процентам за понадстрокове користування позикою; 0 грн - сума заборгованості за пенею; 3 865,4 грн - комісія за надання позики.
Із даного розрахунку вбачається, що нарахування жодних штрафних санкцій, в тому числі пені, не здійснювалось.
Також, 07 серпня 2024 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 08589-08/2024.
27 листопада 2024 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу № 27112024/2, у відповідності до умов якого ТОВ «Стар Файненс Груп» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Стар Файненс Груп» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.
Відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу № 27112024/2 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 08589-08/2024.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № 08589-08/2024 від 07 серпня 2024 року за період з 27 листопада 2025 року по 30 квітня 2025 року вбачається, що заборгованість за даним кредитним договором складає 32670,00 грн, з яких: 11000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 16170,00 грн - сума заборгованості за відсотками; 5 500,00 грн - сума заборгованості за штрафом.
Також, 21 вересня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕСТРУМ» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 19478-09/2022.
31 травня 2023 року між ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу № 31052023, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» права вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрі боржників.
Відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу № 31052023 від 31 травня 2023 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до Відповідача за кредитним договором № 19478-09/2022.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № 19478-09/2022 від 21 вересня 2022 року за період з 31 травня 2023 року по 30 квітня 2025 року вбачається, що заборгованість за даним кредитним договором складає 23100,00 грн, з яких: 6000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 17 100,00 грн - сума заборгованості за відсотками.
Із даного розрахунку вбачається, що нарахування жодних штрафних санкцій, в тому числі пені, не здійснювалось.
Згідно Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 №624024, Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» є юридичною особою зареєстрованою в передбаченому Законом порядку.
Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Ч. 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Ст. 512 ЦК України, передбачено можливість зміни кредитора у зобов`язанні, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.
Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилом ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У відповідності до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.
За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Ст. 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Укладені кредитні договори № 72681592, № 2154973, № 08589-08/2024, № 19478-09/2022, підписано електронним підписом позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора, який був надісланий на номер телефону відповідача.
Підписуючи договір, відповідач підтвердив, що в чіткій та зрозумілій формі отримав інформацію, передбачену ч. 2 ст. 12 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також інформацію щодо своїх прав та обов`язків згідно з ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЗУ «Про Захист персональних даних».
Підписавши договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором, клієнт підтвердив, що він ознайомився, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту товариства, а також отримав від товариства до укладення цього договору інформацію, що передбачена ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із ч. 6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилами ч. 8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Договір, укладений між сторонами в електронній формі, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитні договори між відповідачем та первісними кредиторами не було б укладено.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 року у справі №757/40395/20-ц, від 12.01.2021 року у справі №524/5556/19, від 07.10.2020 року у справі №127/33824/19, від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18.
На підставі вищенаведених правових норм, беручи до уваги те, що вказані вище кредитні договори підписані відповідачем електронним підписом, наявність якого разом з електронними підписами первісних кредиторів підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх, є доведеним факт укладення між сторонами кредитних договорів, та про те, що позичальник всі умови договорів цілком зрозумів та своїм підписом письмово підтвердив та закріпив те, що сторони договору діяли свідомо, були вільні в укладенні даних договорів, вільні у виборі контрагента та умовах договорів.
Доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» є неналежним позивачем за кредитними договорами №72681592 та №2154973 апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).
Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.
Відповідно до положень ст. 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь- який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Ч. 1 ст. 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак, це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо  предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року справі №914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №910/11965/16.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного д нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуті прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступленн прайа вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить даі за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанов Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, ві 27.09.2021 у справі №5026/886/2012).
Надана копія договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року між містить підписи сторін, які підтверджують укладення договору та перехід права вимоги від клієнта - ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» до Фактора - ТОВ «ФК «ЄАПБ».
Колегія суддів вважає, що копія договоруфакторингу та надані копії реєстрів права вимоги є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах.
Судова колегія вважає, що позивач одержав від ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» право вимоги по заборгованості відповідача за договорами позики №72681592 та №2154973, що підтверджується самим Договором факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року, Реєстром боржників №12 від 22 листопада 2023 року до Договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року та Реєстром Боржників №41 від 24 січня 2025 року за Договором факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року, Актом прийому-передачі Реєстру Боржників №41 від 24 січня 2025 року та Актом прийому-передачі Реєстру Боржників №12 від 22 листопада 2023 року, за якими передані (відступлені) права вимоги до відповідача, вже після укладення вказаних договорів позики та настання строку виконання зобов`язання за ними. 
Крім того, оскільки предметом судового розгляду є спір про стягнення із відповідача на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованості за кредитними договорами, а договір факторингу відповідачем не оспорювався, у даному випадку слід виходити з презумпції правомірності прайочину, а також презумпції обов`язковості виконання договору.
Таким чином, твердження сторони відповідача про те, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» є неналежним позивачем, оскільки не має права вимагати від ОСОБА_1 сплати заборгованості за кредитними договорами, №72681592 від 04 листопада 2022 року та №2154973 від 23 серпня 2024 року є необґрунтованими та спростовується вищевикладеним.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність належних доказів перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача, судова колегія зазначає наступне.
Суд апеляційної інстанції виходить із того, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19).
Відповідно до частини першої ст. 13 Закону № 675-VIII розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 372/223/17, провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.
З досліджених судом доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем доведено факт видачі кредитних коштів та неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитними договорами.
З огляду на вказане, пеляційний суд відхиляє посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем не надано суду доказів отримання відповідачем кредитних коштів, якпомилкові та безпідставні, оскільки факти їх надання підтверджуються наявними у матеріалах справи кредитними договорами, якіє дійсними в силу приписів ст. 204 ЦК України про правомірність правочинів. 
При цьому вимог щодо визнання правочинів недійсними чи встановлення факту його неукладеності до суду заявлено не було. 
Зазначені в позовній заяві правочини підтверджують факт наявності відповідних правовідносин, їхній зміст та погоджені сторонами обставини щодо передання в позику чи кредит відповідачу коштів у погодженому розмірі.
Щодо доводів апеляційної скарги про ненадання стороною позивача первинних документів, які підтверджують отримання відповідачем кредитів, користування ними, нарахування процентів відповідно до укладених договорів на умовах, які вказані у позовній заяві, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 62 Постанови «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України» визначено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із клієнтських рахунків обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.
Ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею.
Згідно п. 2 ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність»  банківською таємницею, зокрема, є інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта, вчинені ним правочини.
Відповідно до ст. 62 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» визначено порядок розкриття банками банківської таємниці, зокрема, за рішенням суду.
Отже, виписка по рахунку клієнта, належить до інформації, що є банківською таємницею, порядок розкриття якої визначений Законом.
Водночас, згідно п. 5 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про платіжні послуги» до надавачів платіжних послуг належать фінансові установи, що мають право на надання платіжних послуг.
Ч. 3 ст. 10 Закону України «Про платіжні послуги» встановлено, що фінансові установи мають право на провадження діяльності з надання фінансових платіжних послуг лише після отримання ними ліцензії відповідно до цього Закону (крім банків) та за умови включення до Реєстру, якщо інше не передбачено цим Законом.
Оскільки позивач та первинні кредитори даної справине є банківською установою, а мають статус фінансових установ, якіздійснюють господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не можуть надати первинні банківські документи, а відтак надані суду документи, зокрема розрахунки позивача, для підтвердження позовних вимог, колегія суддів вважає належним та допустимим доказом у справі.
Жодних доказів на спростування вказаних розмірів заборгованості, як і доказів сплати боргів за кредитними договорами, відповідачем до суду не надано.
Контррозрахунків щодо позовних вимог відповідач до суду першої та апеляційної інстанції також не надав.
Щодо заперечень сторони відповідача про нарахування відсотків понад строку користування кредитом № 2154973 від 23 серпня 2024 року апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 2.2. договору позики № 2154973 від 23 серпня 2024 року строк позики становить 30 днів.
Згідно п. 5.3. Договору позичальник до моменту підписання договору вивчив цей договір та Правила надання грошових коштів у позику на умовах ануїтету (далі Правила), розміщені за посиланням https://clickcredit.ua|informaciya, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань та наслідки укладення цього договору йому зрозумілі.
При цьому умовами договору позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики), укладеним між сторонами, визначено, що ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» надає ОСОБА_1 позику в розмірі 14000,00 грн строком на 30 днів, тобто до 21 вересня 2024 року. Текст договору не містить положень щодо продовження строків кредитування. Відтак, товариство з обмеженою відповідальністю «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» мало право нараховувати проценти лише по 21 вересня 2024 року.
Доказів того, що позичальником було погоджено подовження даного строку користування позикою матеріали справи не містять.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другоюстатті 1050 ЦК Україниправо кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно з п. 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Згідно п. 20 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року по справі №5017/1987/2012 зазначено, що така правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК.
У постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).
Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.
Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.
Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. ч. 1 ст. 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (п. 57).
Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»).
Якщо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч. 3 та 4 ст. 213 ЦК України, неможливо встановити порядок проведення розрахунків між сторонами, необхідно застосовувати тлумачення contraproferentem (лат. verbachartarumfortiusaccipiunturcontraproferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань (висновки Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 грудня 2022 року в справі № 753/8945/19).
Позивач, як юридична особа, діяльність якою пов`язана з наданням фінансових послуг і яка підготувала проект договору позики - є сильнішою стороною у цих правовідносинах, а тому тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь відповідача.
Як встановлено судом, за умовами укладеного між сторонами Договору, ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» відповідно до ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 21 вересня 2024 року, а після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, та у разі прострочення позичальником грошового зобов`язання позикодавець має право на стягнення грошових коштів відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, однак у даній справі таких позовних вимог ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» не заявило, а тому вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими процентами поза межами дії кредитного договору задоволенню не підлягають.
Отже, вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за відсотками поза межами дії кредитного договору є безпідставними.
Таким чином, судова колегія вважає, що стягнення суми заборгованості по процентам за понадстрокове користування позикою за договором позики № 2154973 від 23 серпня 2024 року в розмірі 7000,00 грн задоволенню не підлягає. 
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що 24 лютого 2022 року по цей час в Україні діє воєнний стан. Враховуючи, що кредитний договір укладено під час дії воєнного стану, то на правовідносини, які склались між сторонами поширюється дія п. 18 Перехідиих положень ЦК України. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ч. 1ст. 14 ЦК України).
Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). На кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України(згідно з висновками у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23, пр. 61-8279св23).
Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних-правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання).
Такі наслідки полягають, в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ПК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойку (штраф, пепя) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
В постанові Верховного Суду від 31.01.2024 № 183/7850/22, пр. 61-14740св23, вказано, що тлумачення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання. (невиконання часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на  які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі додовір про споживчий кредит у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК. України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Вищевикладене також стосується доводів апеляційної скарги щодо не неврахуванням судом першої інстанції того, що положення ст. 625 ЦК України не поширюються на кредитний договір №0858908/24, оскільки в зв`язку з введенням військового стану, боржників звільнено від відповідальності за невиконання або несвоєчасне виконання зобов`язань за договорами в тому числі кредитними.
Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором фінансового кредиту №0858908/24 від 07 серпня 2024 року, відповідачу нараховано штраф за невиконання умов договору в розмірі 5500,00 грн, який не може бути стягнуто, у зв`язку з вищевикладеним.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення відповідача на користь позивача суми заборгованості по процентам за понадстрокове користування позикою в розмірі 7000,00 грн за договором позики № 2154973, та в частині стягнення суми заборгованості за штрафом в розмірі 5500,00 грн за кредитним договором №08589-08/2024 з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Разом з тим, зважаючи на зміст резолютивної частини оскаржуваного рішення, в якій зазначено про загальні суми стягнення заборгованості за кредитними договорами (без їх складових), колегія суддів доходить висновку про скасування рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2025року у повному обсязі та ухвалення нового судового рішення.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позовні вимоги після апеляційного перегляду задоволено частково на 88,28%, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір за подання позовної заяви до суду першої інстанції у розмірі 2673,19 грн. 
В свою чергу апеляційна скарга після апеляційного перегляду задоволена на 11,72 %, а тому з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір за подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції у розмірі 532,32 грн.
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Таким чином, судова колегія доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2140,87 грн.
Окрім цього, стороною відповідача заявлено до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 8500,00 грн.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, докази щодо розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Матеріалами справи підтверджено, що представником ТОВ «Юніт Капітал» - адвокатом Тараненко А.І. надавалася професійна правнича допомога в суді першої та апеляційної інстанцій.
Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Крім цього, пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин 1-4 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підтвердження понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу представником останнього подані такі докази: копію акту здачі-прийняття наданих послуг від 10 листопада 2025 року на суму 8500,00 грн в суді апеляційної інстанції; копію Договору про надання правничої допомоги від 04 листопада 2025 року; копію квитанції до прибуткового касового ордера № б/н від 10 листопада 2025 року про оплату за надані послуги відповідно до умов Договору від 04 листопада 2025 року та Акту здачі-прийняття наданих послуг від 10 листопада 2025 року на суму 8500,00 грн; копію ордеру серії АР №1276082 від 04 листопада 2025 року про надання правничої допомоги ОСОБА_1 на підставі договору про надання правничої допомоги від 04 листопада 2025 року адвокатом Скользнєвою В.В.
Таким чином, відповідачем доведено понесення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанцій, які підлягають відшкодуванню.
Ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 465/3458/15-ц, від 09 листопада 2021 року у справі № 759/14346/16.
У справі № 910/906/18 Верховний Суд погодився з наявністю підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі, оскільки їх розмір був обґрунтований, а відповідач не подавав клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, з наданням розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до даної справи.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «ЄАПБ» - Дергунова А.В. висловила свої заперечення щодо стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 8500,00 грн, вважає іх необґрунтованими, не реальними, нерозумними та не підтвердженими належними доказами.
Зокрема, звертає увагу апеляційного суду на те, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Однак, апеляційний суд вважає, що доводи сторони позивача є безпідставним, оскільки з наявного в матеріалах Акту здачі-прийняття від 10 листопада 2025 року, що в свою чергу є розрахунком, вбачається, що адвокат надав послуги замовнику (відповідачу) на суму 8500,00 грн.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч.2 ст. 137, ч.8 ст. 141 ЦПК України), що спростовує доводи сторони позивача про відсутність документального підтвердження витрат.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18.
Таким чином, апеляційний суд вважає заявлений розмір стягнення витрат на правову допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції є розумним та обґрунтованим, підстави для відмови у стягненні чо його зменшення в апеляційного суду відсутні.
В той же час, апеляційний суд, враховуючи ст. 141 ЦПК України, доходить висновку, оскільки апеляційну скаргу задоволено частково на 11,72 %, томуз позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 996,20 грн. 
Керуючись ст.ст. 141, 259, 263, 268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Скользнєвої Валерії Владиславівни задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорамизадовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1  на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість: 
за договором позики № 72681592 в розмірі 25 992 (двадцять п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 00 копійок, з яких: 7200,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 18792,00 грн - сума заборгованості за відсотками;
за договором позики № 2154973 в розмірі 17 906 (сімнадцять тисяч дев`ятсот шість) гривень 00 копійок, з яких: 14000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 40,60 грн - сума заборгованості за відсотками; 0 грн - сума заборгованості за пенею, 3865,40 грн - комісія за надання позики;
за кредитним договором № 08589-08/2024 в розмірі 27170 (двадцять сім тисяч сто сімдесят) гривень 00 копійок, з яких: 11 000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 16170,00 грн - сума заборгованості за відсотками;
за кредитним договором № 19478-09/2022 в розмірі 23 100 (двадцять три тисячі сто) гривень 00 копійок, з яких: 6 000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 17 100,00 грн - сума заборгованості за відсотками.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2140 (дві тисячі сорок) гривень 87 копійок.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» на користь   ОСОБА_1  судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу у розмірі 996 (дев`ятсот дев`яносто шість) гривень 20коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 06.04.2026 року.

Рквізити сторін:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», код ЄДРПОУ: 35625014, адреса: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30).
ОСОБА_3 ,         ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса:   АДРЕСА_1 .

Повний текст постанови виготовлено 02 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній
Судді: О.В. Борисова
С.А. Голуб