ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-24/2006  Номер провадження 22-ц/814/68/26	Головуючий у 1-й інстанції Радзівон О.І.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя : Триголов В.М.,
судді: Дорош А.І., Лобов О.А.,
секретар: Горбун К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 11 квітня 2006 року у справі № 2-24/2006 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення постійного дорожнього сервітуту, -
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_2 звернулася із позовом до ОСОБА_3 про встановлення постійного дорожнього сервітуту. 
Позов мотивовано тим, що внаслідок розташування господарства позивача в кінці земельної ділянки відповідача , проїзд до якої з вулиці Городищенської відсутній (і в результаті наявного спору) , позивач позбавлена можливості добиратися до свого будинку, окрім як через земельну ділянку відповідача. За таких обставин у позивача виникло право для встановлення земельного сервітуту.
Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 11 квітня 2006 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту – задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право проїзду транспортом до свого будинку по АДРЕСА_1 через присадибну земельну ділянку , що знаходиться в користуванні відповідача, ОСОБА_3 , власниці будинку по АДРЕСА_2 , право дорожнього сервітуту , встановивши до кінця земельної ділянки позивача ширину проїзду 3 метри , впродовж земельних ділянок відповідача та позивача .
Непогодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , особа , що не брала участі у розгляді справи. Скарга мотивована тим, що рішення було прийняте з грубим порушенням норм процесуального права , оскільки його як співвласника земельної ділянки не було залучено до участі у справі.
В обґрунтування скарги зазначено, що 29 квітня 1972 року ОСОБА_1 одружився із ОСОБА_3 . На день звернення з апеляційною скаргою шлюб між сторонами не розірвано.
В 1978 році ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як подружжя , придбали житловий будинок по АДРЕСА_2 . В постійному користуванні за житловим будинком рахувалася земля для обслуговування житлового будинку та ведення господарства.
Станом на 01.09.2024 подружжя проживає в зазначеному будинку. В серпні 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , вирішили поділити майно, яке належить їм на праві сумісної власності між собою. Оформляючи відповідні документи скаржник 25 серпня 2024 року дізнався, що у 2006 році ОСОБА_3 , не ставлячи апелянта до відома , за усною домовленістю зі своєю сестрою ОСОБА_2 в судовому порядку установили земельний сервітут на земельну ділянку , яка на той час була у користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як подружжя та належала Гребінківській міській раді. У Гребінківському районному суді ОСОБА_3 визнала позовні вимоги своєї сестри про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку, якою користувався в тому числі ОСОБА_1 , як співвласник житлового будинку .
Наявність вказаних обставин порушує права скаржника на вільне володіння , користування та розпорядження своїм майном.
Зважаючи на викладене , апелянт просить скасувати рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 11 квітня 2006 року, та постановити нове , про відмову в задоволенні позовних вимог.
У справі встановлено , що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі з 1972 року. Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_1 .
Згідно договору купівлі-продажу від 21 серпня 1978 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 остання придбала будинок з допоміжними господарськими побудовами , що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .
Відповідно до рішення Виконавчого комітету Гребінківської міської ради народних депутатів від 25 серпня 1978 року №323 ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво нового будинку за адресою АДРЕСА_2 .
Відповідно до рішення Виконавчого комітету Гребінківської міської ради народних депутатів від 14 грудня 1978 року №464 ОСОБА_5 надано дозвіл на будівництво нового будинку за адресою АДРЕСА_1 .
Згідно копії паспорту ОСОБА_1 останній з листопада 1978 року має зареєстроване місце проживання за адресою АДРЕСА_2 .
Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ПЛ№049611 від 19 вересня 2006 року підтверджено право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0, 0933 га , що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .Цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.
Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно виданим Виконавчим комітетом Гребінківської міської ради від 20.09.2005 року підтверджується право власності ОСОБА_2 на будинок що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .
Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За змістом статті 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Згідно частини третьої статті 98 ЗК України встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.
Статтею 99 ЗК України визначено види права земельного сервітуту. Перелік, зазначений в даній статті не є вичерпним. Згідно із ч. 1 ст. 99 ЗК України вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або користувачі земельних ділянок. Право земельного сервітуту передбачає можливість обмеженого платного або безоплатного користування чужою земельною ділянкою і не веде до позбавлення власника (користувача) земельної ділянки, щодо якої встановлюється сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Відповідно до ст. 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.
Порядок встановлення земельних сервітутів визначений у ст. 100 ЗК України. Так, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.
Так само і ст. 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.
Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у особи можливості задовольнити свої потреби, пов`язані, зокрема із здійсненням права власності на нерухоме майно, іншим способом, ніж шляхом встановлення права обмеженого користування чужою земельною ділянкою - земельного сервітуту.
З аналізу наведених норм слідує, що сервітут також може встановлюватись на підставі судового рішення. Однією з основних ознак сервітуту за рішенням суду є неможливість задоволення інтересів у будь-який інший спосіб. Такий спосіб встановлення характерний для ситуації, коли власник і потенційний сервітуарій не можуть досягнути згоди, щодо встановлення сервітуту або способу його здійснення, плати тощо. Єдиною умовою встановлення сервітуту у такий спосіб є те, що позивач має довести у суді, що нормальне функціонування його господарства чи задоволення його інтересів від використання свого майна неможливе без встановлення сервітуту.
Згідно зі статтею. 102 ЗК України дія земельного сервітуту підлягає припиненню у випадках: а) поєднання в одній особі суб`єкта права земельного сервітуту, в інтересах якого він встановлений, та власника земельної ділянки; б) відмови особи, в інтересах якої встановлено земельний сервітут; в) рішення суду про скасування земельного сервітуту; г) закінчення терміну, на який було встановлено земельний сервітут; ґ) невикористання земельного сервітуту протягом трьох років; д) порушення власником сервітуту умов користування сервітутом.
На вимогу власника земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, дія цього сервітуту може бути припинена в судовому порядку у випадках: а) припинення підстав його встановлення; б) коли встановлення земельного сервітуту унеможливлює використання земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, за її цільовим призначенням.
Також відповідно до вимог ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку,на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням.
За наведених обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позивачем доведено, що єдиний заїзд до її домоволодіння можливий через частину земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і встановлення сервітуту на цю земельну ділянку буде найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений та правильно дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту.
Доводи апеляційної скарги про порушення права скаржника на вільне володіння , користування та розпорядження своїм майном не підтверджені жодним доказом, окрім того встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Також суд вважає за необхідне зазначити , що ОСОБА_1 не міг не знати про наявність оскаржуваного рішення про встановлення сервітуту, так як позивач користується земельною ділянкою з 2006 року , до дати звернення до суду з апеляційною скаргою на вищевказане рішення суду він не звертався з вимогами про його порушені права сервітутом. Необхідно зазаначити, що ОСОБА_1 не позбавлений права звернутися із позовом до ОСОБА_2 про припинення встановленого земельного сервітуту у випадку порушення останнім його права власності та у даному випадку саме такі позовні вимоги являтимуться належним способом захисту порушеного права.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 11 квітня 2006 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов