ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2026 р. 	Справа № 520/19860/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Семененко М.О.,
Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.12.2025, головуючий суддя І інстанції: Бадюков Ю.В., м. Харків, повний текст складено 24.12.25 по справі № 520/19860/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Національної поліції в Харківській області   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі по тексту – відповідач, ГУ НП в Харківській області), в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 січня 2020 року (з дати звільнення) по 29 травня 2025 року (по час повного розрахунку), але не більше шести місяців у сумі 40 798,32 (сорок тисяч сімсот дев`яносто вісім) грн. 32 коп.;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 січня 2020 року (з дати звільнення) по 29 травня 2025 року (по час повного розрахунку), але не більше шести місяців у сумі 40 798,32 (сорок тисяч сімсот дев`яносто вісім) грн. 32 коп. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на виконання рішення суду відповідач здійснив нарахування належних йому сум, які виплатив 26 червня 2025 року, тобто була виплачена частина недоотриманого грошового забезпечення лише 26 червня 2025 року, але відповідач не нарахував та не виплатив позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з військової служби з 21 січня 2020 року (дата звільнення) по 26 червня 2025 року (по час повного розрахунку), тому відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 січня 2020 року (з дня виключення зі списків особового складу) по 26 червня 2025 року (час повного розрахунку).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.12.2025 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 січня 2020 року (з дати звільнення) по 29 травня 2025 року (по час повного розрахунку), але не більше шести місяців у сумі 40798,32 (сорок тисяч сімсот дев`яносто вісім) грн. 32 коп.
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 січня 2020 року (з дати звільнення) по 29 травня 2025 року (по час повного розрахунку), але не більше шести місяців у сумі 40798, 32 грн. (сорок тисяч сімсот дев`яносто вісім гривень 32 копійки).
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що суд не врахував, що виплата компенсації за невикористані дні щорічної відпустки (2015, 2017 та 2019 роки) в сумі 15 210,58 грн та індексація грошового забезпечення за період з 01.06.2016 по 31.10.2017 в сумі 3 375,17 грн була здійснена відповідачем виключно на виконання судового рішення, а не внаслідок порушення строків проведення остаточного розрахунку при звільненні, який був проведений ще у січні 2020 року. За таких умов відсутні підстави для висновку про тривалу та системну бездіяльність відповідача, яка могла б обґрунтовувати застосування значного розміру компенсації. Застосований судом підхід до визначення розміру відповідальності за статтею 117 КЗпП України не відповідає принципам ефективного судового захисту та призводить до фактичного перетворення компенсаційної виплати на санкцію штрафного характеру. Присуджена сума середнього заробітку є очевидно неспівмірною зі встановленим розміром фактичної заборгованості та не узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23, щодо необхідності забезпечення балансу між інтересами працівника та роботодавця. 
Відповідач стверджує, що на момент звільнення позивача відповідачем було виконано обов`язок щодо проведення остаточного розрахунку, а всі належні та нараховані на той час суми виплачені у встановлені законом строки.
На думку відповідача, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, є помилковим. Навіть за умови визнання наявності затримки виплати індексації у сумі 3 375,17 грн та компенсації за невикористані частини щорічної відпустки (2015, 2017 та 2019 роки) в сумі 15 210,58 грн, розмір фактичної заборгованості становив 18 585,75 грн, тоді як судом стягнуто з відповідача 40 798,32 грн середнього заробітку, що більше ніж у два рази перевищує суму встановленої заборгованості. Такий розмір компенсації є очевидно неспівмірним наслідкам порушення та суперечить принципам розумності, справедливості і пропорційності. 
Відповідач зазначає, що позивач реалізував своє право лише у 2024 році, тобто через 4 роки після звільнення зі служби в поліції, подавши позов у справі №520/486/24.
Крім того, апелянт наводить розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в якому зазначає, що у вказаній справі загальний розмір нарахованих та виплачених позивачеві при звільненні виплат склав 105 660,88 грн (100%), з яких: розмір виплат у зв`язку із звільненням 87 075,13 грн (82,41 %) та сума недоотриманих коштів за рішенням суду 18585,75 грн (17,59 %). Виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку на думку відповідача, з урахуванням істотності частки 17,59%, умовно становить: 14 353,17 грн (184 дні* 443,47 грн * 17,59 %).
Однак судом першої інстанції не було враховано вищевказані правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду, та не застосовано при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципи розумності, справедливості та пропорційності, які мають враховуватися при вирішенні питання щодо можливості зменшення розміру відшкодування. Таке неврахування призвело до безпідставного стягнення із відповідача суми середнього заробітку, розмір якої суттєво перевищує фактичний розмір основного боргу, що, у свою чергу, спотворює компенсаційний характер відповідної виплати та може призвести до необґрунтованого збагачення позивача за рахунок держави і невиправданого фінансового навантаження на відповідача.
Таким чином, ГУНП в Харківській області вважає, що наведений судом першої інстанції розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є очевидно неспівмірним і несправедливим з набуттям приватною особою у власність активів від Держави, поза межі розумного балансу між публічним інтересом суспільства і приватним інтересом колишнього поліцейського.
Позивач по справі не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , проходив службу в ГУНП в Харківській області з 07.11.2015 до 21.01.2020.
Наказом ГУНП в Харківській області від 21.01.2020 № 12 о/с ОСОБА_1 був звільнений з органів Національної поліції України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України “Про Національну поліцію” з 21.01.2020.
У зв`язку з проведенням не в повному обсязі нарахувань та виплат позивачу компенсації за невикористану частину щорічної відпустки (44 дні) за 2015, 2017, 2019 роки, а також індексації грошового забезпечення з 07.11.2015 по 31.10.2017 під час проходження служби в Головному управлінні Національної поліції в Харківській області позивач звертався до суду з метою захисту своїх прав та інтересів.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2025 у справі №520/486/25 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 13, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61002) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 , грошового забезпечення у вигляді компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за 2015 рік, 2017 рік та 2019 рік - 44 дні. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , грошове забезпечення у вигляді компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за 2015 рік, 2017 рік та 2019 рік - 44 дні. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 , індексації грошового забезпечення з 01 червня 2016 по 31 жовтня 2017. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , індексацію грошового забезпечення з 01 червня 2016 по 31 жовтня 2017.
Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2025 у справі №520/486/25 відповідач здійснив нарахування належних позивачу сум у загальному розмірі 18 585,75 грн, які виплатив 26.06.2025 на банківський рахунок позивача.
Вказані обставини визнаються сторонами.
При цьому, відповідачем не було нараховано та виплачено позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Зазначене стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 січня 2020 року (з дати звільнення) по 29 травня 2025 року (по час повного розрахунку), але не більше шести місяців у сумі 40 798,32 грн.
У зв`язку з чим, суд вбачав за необхідне зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській нарахувати та виплати ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 січня 2020 року (з дати звільнення) по 29 травня 2025 року (по час повного розрахунку), але не більше шести місяців у сумі 40 798,32 грн.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 2 ст. 116 КЗпП України визначено, що в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Закон України №2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.
Тож у випадку встановлення порушення роботодавцем вищевказаних норм та наявності для застосування до останнього наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України, належним способом захисту порушених прав працівника буде стягнення з такого роботодавця суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
За обставинами справи, ОСОБА_1 по 21.01.2020 проходив службу у Головному управлінні Національної поліції в Харківській області.
У день звільнення позивача зі служби відповідачем не було виплачено грошове забезпечення в належному розмірі.
На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2025 у справі №520/486/25 відповідачем 26.06.2025 виплачено на користь позивача кошти в загальному розмірі 18 585,75 грн, тобто, в порушення приписів ст. 116 КЗпП України.
Таким чином, відповідачем порушено вимоги ст. 116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів доходить висновку про наявність у відповідача обов`язку сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Так, за усталеною практикою застосування положень ст. 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17, та застосовано Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, де редакція ст. 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
У той же час, відповідно до ст. 117 КЗпП України, у чинній редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19.07.2022.
Необхідність формування єдиної правозастосовної практики була зумовлена виникненням у межах різних касаційних судів Верховного Суду розбіжностей у правових позиціях щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, після законодавчого обмеження Законом № 2352-IX максимального періоду його нарахування шістьма місяцями.
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що зі змісту ч. 1 ст. 117 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-IX) вбачається, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
Касаційний адміністративний суд у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 обґрунтував свою позицію про неможливість застосування висновків Великої Палати Верховного Суду тим, що законодавець, прийнявши Закон № 2352-IX, «на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності» (пункт 65 постанови). Також суд указав, що обмеження строку звернення до суду трьома місяцями (зміни до статті 233 КЗпП України) усунуло чинник, який зумовлював недобросовісну поведінку працівника (пункт 66 постанови). З цього суд зробив висновок, що критерії Великої Палати, побудовані для умов необмеженого строку стягнення, більше не є релевантними.
Велика Палата Верховного Суду вважає таку аргументацію помилковою, адже поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Велика Палата Верховного Суду наголошує, що Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права – компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
Натомість підхід, запропонований Касаційним адміністративним судом у справі № 440/6856/22, не відповідає фундаментальним принципам справедливості та пропорційності, адже передбачає формальний підхід до вирішення такого трудового спору, що допускає можливість стягнення очевидно неспівмірної суми.
У зв`язку з вищенаведеним, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 відступила від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, та зазначила, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Застосовуючи наведений підхід Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що у цій справі як до періоду з 22.01.2020 (наступний день після звільнення позивача) до 18.07.2022 включно (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) так і до періоду з 19.07.2022 по 26.06.2025 (але не більш як за шість місяців) при визначенні належної позивачу суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (враховувати розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
Порядок обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок № 100, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з абз. 1, 2 п. 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.
Підпунктом «б» п. 4 Порядку № 100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення позивача, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.
З огляду на матеріали справи, днем звільнення позивача зі служби є 21.01.2020 року, тобто останніми двома календарними місяцями, що передували звільненню є грудень та листопад 2019 року.
Зі змісту довідки про доходи № 1099 від 12.08.2025 щодо ОСОБА_1 вбачається, що грошове забезпечення позивача за листопад 2019 року становить 10 861,98 грн та грудень 2019 року - 16 189,39 грн.
Отже, середньоденна заробітна плата становить 443,47 грн (27 051,37 грн / 61 календарний день).
Щодо питання періоду, за який підлягають захисту права позивача, колегія суддів враховує, що позивача з 21.01.2020 звільнено зі служби, проте останній з вимогами про виплату компенсації за невикористану частину щорічної відпустки та індексації грошового забезпечення за період з з 07.11.2015 по 31.10.2017 в належному розмірі звернувся до суду лише у 2024 році (справа № 520/486/25), тобто більше ніж через 4 роки з моменту звільнення зі служби.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку при розрахунку середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні потрібно врахувати тривалість не звернення позивача до суду з вимогою про виплату компенсації за невикористану частину щорічної відпустки та індексації грошового забезпечення в належному розмірі, оскільки не пропорційним буде неврахування вказаної обставини.
Як зазначено вище, з 19.07.2022 положення статті 117 КЗпП України передбачають, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Оскільки позивача звільнено зі служби 21.01.2020, з адміністративним позовом до суду у справі № 520/486/25 він звернувся у 2024, а остаточний розрахунок компенсації за невикористану частину щорічної відпустки та індексації грошового забезпечення із позивачем проведено 26.06.2025, тому з відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за шість місяців відповідно до вимог ст.117 КЗпП України – 183 календарних днів.
Отже, сума компенсації середнього заробітку за час затримки виплати грошового забезпечення складає 81 155,01 грн (443,47 грн х 183 дні).
Колегія суддів зазначає, що у спірних правовідносинах загальний розмір виплат, нарахованих позивачу при звільненні, згідно листа заступника начальника УФЗБО ГУНП в Харківській області № 849882025 від 12.08.2025 щодо ОСОБА_1 склав 87 075,13 грн. З урахуванням компенсації за невикористану частину щорічної відпустки та індексації грошового забезпечення, виплаченої позивачу на виконання рішення суду у справі № 520/486/25 (18 585,75 грн), загальний розмір виплат, нарахованих позивачу при звільненні, складає 105 660,88 грн (100%), з яких компенсація за невикористану частину щорічної відпустки та індексації грошового забезпечення – 18 585,75 грн (17,59 %).
Сума, з урахуванням істотності частки 17,59 % становить 14 275,17 грн.
Враховуючи матеріали даної справи, розмір простроченої заборгованості відповідача щодо належних до виплати позивачу при звільненні сум, терміну не звернення позивача до суду щодо захисту своїх прав у зв`язку з неповним розрахунком з ним відповідачем, колегія суддів вважає справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме обставинам цієї справи та вищенаведеним критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат суму у розмірі 14 275,17 грн, розраховану у процентному співвідношенні від суми середнього грошового забезпечення за період з дати звільнення позивача, але не більш як за шість місяців затримки розрахунку при звільненні.
Судом першої інстанції не враховано вищенаведених обставин та безпідставно зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 січня 2020 року (з дати звільнення) по 29 травня 2025 року (по час повного розрахунку), але не більше шести місяців у сумі 40 798,32 грн.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі зробив помилкові висновки.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 14 275,17 грн.
При цьому, в задоволенні решти позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання Головного управління Національної поліції в Харківській нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 січня 2020 року (з дати звільнення) по 29 травня 2025 року (по час повного розрахунку), але не більше шести місяців у сумі 26 523,15 грн - слід відмовити з підстав викладених вище.
Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача є частково обгрунтованими.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.12.2025 по справі № 520/19860/25 - скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, 13, м. Харків, 61002, ЄДРПОУ 40108599) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, 13, м. Харків, 61002, ЄДРПОУ 40108599) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 14 275 (чотирнадцять тисяч двісті сімдесят п`ять) гривень 17 копійок.
В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		М.О. Семененко 	
Судді	   	З.Г. Подобайло   І.С. Чалий