ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 924/80/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.,
за участю секретаря судового засідання - Мельникової Л. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури
на рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.05.2025 (суддя Танасюк О. Є.)
і постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 (головуючий суддя Бучинська Г. Б., судді Василишин А. Р., Філіпова Т. Л.)
у справі № 924/80/25
за позовом заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Гвардійської міської ради Хмельницького району Хмельницької області
до Фермерського господарства «Віра Плюс»
про припинення договорів оренди земельних ділянок та зобов`язання повернути земельні ділянки,
(у судовому засіданні взяли участь: Прокурор - Гончар І. О. та представник відповідача - Гандзюк В. В.)
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Узагальнений зміст і підстави позовних вимог
1. Заступник керівника Хмельницької обласної прокуратури (далі - Прокурор) звернувся до Господарського суду Хмельницької області в інтересах держави в особі Гвардійської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області (далі - Гвардійська сільська рада) з позовом до Фермерського господарства «Віра Плюс» (далі - ФГ «Віра Плюс») про припинення договорів оренди земельних ділянок та зобов`язання повернути земельні ділянки.
2. За твердженнями Прокурора внаслідок дій із відчуження 100% частки у складеному капіталі Фермерського господарства «Дудар» (далі - ФГ «Дудар») ОСОБА_1 та подальшої реорганізації фермерських господарств на сьогодні користувачем земельних ділянок, наданих для ведення фермерського господарства ОСОБА_2 в оренду без проведення торгів, є ФГ «Віра Плюс», якому відповідні землі не надавались і яке не пов`язано із набувачем, що отримав їх поза конкурсом. 
3. Вважаючи, що вказані дії були вчинені з метою отримання усупереч закону права оренди земельних ділянок у позаконкурентному порядку, Прокурор у поданому позові просив суд відповідні договори оренди припинити, а земельні ділянки ? повернути власнику.
Узагальнений зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
4. Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 21.05.2025 у справі № 924/80/25, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.09.2025, у задоволенні заявленого Прокурором позову відмовлено.
5. Ухвалюючи зазначені судові рішення, місцевий господарський суд, з яким надалі погодився суд апеляційної інстанції, виходив насамперед з того, що ОСОБА_1 правомірно набув 100 % частки у складеному капіталі ФГ «Дудар», придбавши корпоративні права на участь у фермерському господарстві, позаяк належна одній особі частка у складеному капіталі фермерського господарства в розмірі 100 % може бути відчужена без жодних обмежень на користь іншої особи, і лише у разі її відчуження на користь двох або більше осіб - з урахуванням особливостей щодо суб`єктного складу членів фермерського господарства, визначених статтею 3 Закону України «Про фермерське господарство» (постанови Верховного Суду від 07.10.2021 у справі № 922/3039/16 та від 30.03.2023 у справі № 917/202/21(917/339/21)). Водночас подальша реорганізація відповідних фермерських господарств за чинним законодавством не є підставою для припинення договорів оренди землі.
Касаційна скарга 
6. Не погодившись із судовими рішенням судів попередніх інстанцій, Прокурор звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 і рішенням Господарського суду Хмельницької області від 21.05.2025 скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи касаційної скарги
7. Підставами касаційного оскарження Прокурор визначає підстави, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
8. Скаржник, зокрема, зазначає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права (статті 1, 3, 5, 7, 8, 12, 15, 27 Закону України «Про фермерське господарство», статті 18, 19, 20, 22, 31, 33-37, 122, 123, 124, 134 Земельного кодексу України, далі - ЗК України) та порушили процесуальні норми (статті 11, 13, 14, 73-74, 76-79, 86, 236 ГПК України), не урахувавши при ухваленні оскаржуваних судових рішень висновки про застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19, від 23.06.2020 у справі №922/989/18, від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц, від 13.06.2023 у справі № 908/1445/20, від 07.06.2023 у справі № 922/3737/19, від 14.03.2023 у справі № 922/1974/19, від 07.03.2023 у справі № 922/3108/19, від 01.06.2021 у справі №925/929/19, від 31.05.2023 у справі № 924/875/21 та від 16.01.2024 у справі № 905/5/21.
9. Крім того, Прокурор стверджує, що наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо правомірності збереження права використання земельних ділянок державної, комунальної власності, які надані на пільговій (позаконкурентій) основі в оренду з певною (конкретною) метою, а саме для створення та ведення фермерського господарства, але в подальшому на підставі відчуження частки у складеному капіталі, корпоративних прав фермерського господарства набуті іншими особами, які не мають права отримувати такі землі в оренду без проведення земельних торгів, що призводить до їх використання не за цільовим призначенням, як землі товарного сільськогосподарського виробництва.
Позиція інших учасників справи 
10. У межах встановлено Верховним Судом строку ФГ «Віра Плюс» подало відзив на касаційну скаргу Прокурора, у якій просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
11. У відзиві відповідач, зокрема, зауважує, що висновки щодо застосування норми права, що викладені у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, що не є подібними з цією справою. 
12. Водночас ФГ «Віра Плюс» стверджує, що згідно із матеріалами цієї справи в результаті відчуження ОСОБА_2 частки в складеному капіталі Ф Г «Дудар» ОСОБА_1 права оренди земельних ділянок не перейшли до інших осіб, а залишилися за орендарем - ФГ «Дудар», у зв`язку з чим посилання Прокурора на відсутність відповідного висновку Верховного Суду є безпідставними, оскільки такий висновок не стосується обставин цієї справи.
13. За твердженнями відповідача вищевказане є підставою для закриття відкритого на підставах пунктів 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України касаційного провадження у цій справі
14. Стосовно ж суті спору ФГ «Віра Плюс» серед іншого зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про правомірне набуття ОСОБА_1 100 % частки у складеному капіталі ФГ «Дудар», яка належала ОСОБА_2 . При цьому ОСОБА_1 набув саме корпоративні права на участь у фермерському господарстві, а не права та обов`язки орендаря земельних ділянок за відповідними договорами оренди землі. Орендарем земельних ділянок продовжувало залишатися ФГ «Дудар». Натомість як нормами законодавства, так і умовами договорів оренди, не передбачено того, що реорганізація юридичної особи - орендаря є підставою для їх зміни або припинення.
15. Під час касаційного провадження до Верховного Суду також надійшли додаткові пояснення Прокурора та додаткові пояснення ФГ «Віра Плюс», які за своїм змістом є запереченнями на пояснення Прокурора.
16. Щодо прав сторін подати такі пояснення та заперечення Верховний Суд зауважує, що відповідно до частини першої статті 161 ГПК України під час розгляду справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору винятково у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Згідно із частиною п`ятою цієї статті суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло під час розгляду справи, якщо визнає це необхідним. У цьому разі Верховний Суд не визнавав необхідним одержати від учасників справи додаткові письмові пояснення чи заперечення стосовно окремих питань. Сторони мали можливість подати такі пояснення та заперечення у заявах по суті справи, передбачених для стадії касаційного оскарження. Тож відповідно до частини другої статті 118 ГПК України Верховний Суд залишає без розгляду подані поза межами строку на касаційне оскарження додаткові пояснення та заперечення сторін, як заяви по суті справи, подані поза межами встановлених строків. Схожі за змістом висновки викладено, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
17. У 2012 році громадянин ОСОБА_1 отримав в оренду 10 земельних ділянок загальною площею 199, 5288 га для ведення фермерського господарства, що в подальшому було оформлено відповідними договорами оренди землі.
18. Натомість у 2014 році 23 земельні ділянки загальною площею 449, 0088 га було надано в оренду для ведення фермерського господарства громадянину ОСОБА_3 , у зв`язку з чим укладено 23 договори оренди зелі.
19. Після отримання земельних ділянок в оренду ОСОБА_2 було створено ФГ «Дудар».
20. 16 вересня 2022 року ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) уклали договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавець зобов`язався передати у власність покупця належну йому частку у складеному капіталі ФГ «Дудар» в розмірі 1 000, 00 грн, що становить 100 % його складеного капіталу, а покупець зобов`язався прийняти та сплатити за цю частку у порядку та на умовах, передбачених договором.
21. Після державної реєстрація змін до відомостей про юридичну особу учасником (засновником), кінцевим бенефіціарним власником та керівником ФГ «Дудар» став ОСОБА_1 .
22. У результаті реорганізації ФГ «Дудар» шляхом приєднання до правонаступника - Фермерського господарства «Аграрій Плюс» (далі - ФГ «Аграрій Плюс»), цей правонаступник прийняв усе майно, майнові та немайнові права та обов`язки ФГ «Дудар», у тому числі права та обов`язки за відповідними договорами оренди землі.
23. Член ФГ «Дудар» приєднався до членів ФГ «Аграрій Плюс» з розміром грошової частки, належної йому в складеному капіталі попереднього фермерського господарства.
24. Надалі в результаті реорганізації ФГ «Аграрій Плюс» шляхом приєднання до правонаступника - ФГ «Віра Плюс» названий правонаступник так само прийняв усе майно, майнові та немайнові права та обов`язки ФГ «Аграрій Плюс».
25. У зв`язку з цим, на підставі додаткових договорів до договорів оренди землі здійснено державну реєстрацію змін до права оренди землі, згідно з якими орендарем раніше наданих у користування ОСОБА_2 земельних ділянок є ФГ «Віра Плюс».
26. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 02.09.2024 засновниками ФГ «Віра Плюс» є ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , керівником ? ОСОБА_1 .
27. Наведені обставини послугували підставами для подання Прокурором позову у цій справі про припинення відповідних договорів оренди земельних ділянок, які були надані в оренду ОСОБА_2 для ведення фермерського господарства без проведення торгів, проте насьогодні використовуються ФГ «Віра Плюс».
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів скаржника і висновків судів попередніх інстанцій
28. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
29. Разом з тим, суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина четверта статті 300 ГПК України).
30. Керуючись у тому числі наведеними процесуальними нормами, Верховний Суд при здійсненні касаційного провадження у цій справі дійшов таких висновків.
31. За змістом частин першої, другої статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
32. У статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) унормовано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
33. Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
34. Суб`єктивні цивільні права та інтереси особи захищаються в порядку, передбаченому законом, за допомогою застосування, зокрема, способів захисту.
35. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними.
36. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 12.11.2024 у справі № 911/3292/23, від 03.09.2024 у справі № 907/358/20, від 27.08.2024 у справі № 924/128/21, від 11.06.2024 у справі № 914/3293/20, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23.
37. Право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога щодо захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Така правова позиція неодноразово висловлювалися Верховним Судом та узагальнено викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.
38. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
39. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
40. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили би компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ вказав, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
41. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005, заява № 38722/02).
42. Додатково в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
43. Ефективність позовної вимоги має оцінюватися з огляду на обставини справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, відповідати встановленим обставинам.
44. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача в цих правовідносинах, позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені. Схожі за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 та постановах Верховного Суду від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 06.02.2024 у справі № 916/1431/23, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23.
45. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
46. Суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
47. Верховний Суд вбачає, що у справі, яка переглядається (№ 924/80/25), Прокурор звернувся до суду з позовом з в інтересах держави в особі Гвардійської сільської ради про припинення договорів оренди земельних ділянок та зобов`язання орендаря повернути відповідні земельні ділянки їх власнику.
48. Натомість закон розрізняє такі поняття як договір та зобов`язання, які виникають у тому числі на підставі договорів чи інших правочинів (пункт 1 частини другої статті 11, частина друга статті 509 ЦК України).
49. Так, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
50. При цьому вже згаданою статтею 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення, може відбуватися шляхом розірвання договору. 
51. Наведений висновок висловлено Верховним Судом, зокрема, у постанові від 15.12.2025 у справі № 638/427/22, ухваленій після подання Прокурором касаційної скарги у цій справі.
52. Дотримуючись вимог частини четвертої статті 300 ГПК України, Верховний Суд має урахувати зазначений висновок під час здійснення касаційного провадження у справі, що переглядається.
53. Звернувшись з позовом про припинення договорів оренди у справі № 924/80/25, Прокурор вочевидь прагне припинити правовідношення із оренди земельних ділянок, що склалися між їх власником та особою, яка, за його твердженнями, безпідставно усупереч закону набувала право оренди за відповідними договорами без проведення торгів, хоча саме цій особі (ФГ «Віра Плюс») на позаконкурентних засадах такі земельні ділянки в оренду не передавались. 
54. З наведеного Верховний Суд вбачає, що Прокурор прагне припинення орендних правовідносин, що у даному випадку може відбутися шляхом розірвання відповідних договорів.
55. Разом з тим, як неодноразово виснувала, зокрема, Велика Палата Верховного Суду, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19).
56. Тож у цій справі позовна вимога про припинення договорів оренди не підлягає задоволенню, у зв`язку із обранням Прокурором неналежного способу захисту прав, за захистом яких він звернувся до суду.
57. Натомість інша позовна вимога (про зобов`язання повернути орендовані земельні ділянки внаслідок припинення орендних правовідносин) у контексті вирішення цієї справи є похідною, тому у її задоволенні також має бути відмовлено.
58. Ураховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні заявленого Прокурором у цій справі позову, проте виходячи з інших підстав, а саме у зв`язку із обранням ним неналежного способу захисту.
59. При цьому з огляду на мотиви відмови в позові, Верховний Суд не надає оцінки доводам касаційної скарги Прокурора, які за своєю суттю стосуються питання обґрунтованості позовних вимог, дослідження якого за умов обрання ним неналежного способу захисту є передчасним. 
60. З аналогічних мотивів Верховний Суд не аналізує і доводи відзиву ФГ «Віра Плюс», а також не приймає до уваги його аргументи щодо закриття касаційного провадження, позаяк вони стосуються визначення змісту правовідносин у цій справі (подібності правовідносин у ній до правовідносин у справах, на які посилається скаржник) та їх правового регулювання (щодо необхідності висловлення висновку про застосування норм права, про який зазначає заявник касаційної скарги), що так само є передчасним з урахуванням обрання Прокурором неналежного способу захисту прав орендодавця земельних ділянок.
61. Водночас, зважаючи на обрання Прокурором неналежного способу захисту, його посилання на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.01.2026 у справі № 904/1615/22, також не можуть бути враховані Верховним Судом.
62. За результатами касаційного провадження Верховний Суд вбачає, що суди попередніх інстанцій, дійшли правильних висновків про відмову у задоволенні заявленого у цій справі позову, проте виходили з інших мотивів, з огляду на що мотивувальні частини рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції слід змінити.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
63. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
64. Згідно із частиною першою статті 311 ГПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
65. З урахуванням викладеного, касаційна скарга Прокурора підлягає частковому задоволенню. Заразом оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій слід змінити в їх мотивувальних частинах, виклавши їх в редакції цієї постанови, а в решті - залишити без змін.
Розподіл судових витрат
66. З огляду на висновок Верховного Суду про зміну мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень із залишенням без змін їх резолютивних частин, відповідно до приписів статті 129 ГПК України судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 ГПК України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури задовольнити частково.
2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.05.2025 у справі № 924/80/25 змінити в їх мотивувальних частинах, виклавши їх в редакції цієї постанови, а їх резолютивні частини - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил