Дата документу 21.04.2026 Справа № 333/10188/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 22-ц/807/965/26 Головуючий у 1-й інстанції: Варнавська Л.О.
Є.У.№ 333/10188/25 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Кочеткової І.В.,
суддів: Кухаря С.В.,
Подліянової Г.С.,
секретар: Смокотіна В.С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Запорізької міської ради про встановлення факту спільного проживання, встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Трачук Наталя Іванівна на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 лютого 2026 року,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцями, встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування. 
Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_2 , якій належало 7/100 часток житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 . По 7/100 часток цього будинку належали позивачці та її брату ОСОБА_3 . На час смерті матері позивачка була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 , а матір та брат у спадковому будинку. Після смерті матері вона з братом залишились проживати в цьому будинку. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер брат ОСОБА_3 , який не мав спадкоємців першої черги. 
Із заявою про прийняття спадщини після матері і брата вона звернулась 23.09.2025, але у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено, оскільки на час смерті матері та брата вона не була зареєстрована зі спадкодавцями за однією адресою та пропустила строк для прийняття спадщини. 
Крім того, в написанні її прізвища та прізвища матері є різниця в літері « ОСОБА_4 » та « ОСОБА_5 ». Позивач просила суд встановити факт родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як такими, що є донькою та матір`ю між собою; встановити факт постійного проживання з 2010 року разом зі спадкодавцями ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час їх смерті; визнати право власності на 7/200 часток спадкового будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на 21/200 частку в порядку спадкування за законом після смерті брата ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 лютого 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Встанолено що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 27 квітня 2012 року.
Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , на 7/100 часток житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .
В решті позовних вимог – відмовлено.
В апеляційній скарзі про скасування судового рішення у частині відмови у позові та ухвалення у вказаній частині нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про недоведеність факту її проживання у спадковому будинку на день смерті брата.
У відзиві на апеляційну скаргу Запорізька міська рада зазначає, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги вважає неспроможними. Вказує, що ОСОБА_3 був похований через рік і один місяць після своєї смерті, упізнання тіла відбулося невідомими особами лише 06.06.2023, протягом двох місяців з моменту ідентифікації особи померлого його тіло залишилося незатребуваним рідними, внаслідок чого він був похований за бюджетні кошти міста як безрідна особа. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що зібраними у справі письмовими доказами, показами свідків підтверджено, що ОСОБА_1 як спадкоємець першої черги за законом є такою, яка прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_2 , оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Щодо вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_3 і визнання права на спадщину на частку, що належала останньому, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог. 
Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.
Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Якщо проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року в справі № 569/15147/17; від 18 листопада 2020 року в справі № 523/19010/15-ц; від 02 квітня 2021 року в справі № 191/1808/19; від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19.
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Встановлено, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 (а.с. 32).
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 є рідним братом позивачки та сином ОСОБА_2 від першого шлюбу (а.с.29,30).
ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 (а.с.27).
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Запоріжжя, про що зроблений актовий запис №01 від 04.05.2023 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 (а.с.26).
Згідно договору купівлі-продажу від 14.11.1997, зареєстрованому в Запорізькій Товарній біржі «Строй-інвест» за №861/907 від 14.11.1997, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітньої доньки ОСОБА_1 , 1989 р.н., купили у спільну сумісну власність 21/100 частку житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.18).
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13.12.1999 вказаний договір купівлі-продажу №861/907 визнаний дійсним (а.с.19).
Право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на 21/100 частину в Орендному підприємстві Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації зареєстровано 28.12.1999 за ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності (а.с.17).
Із листа Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради №06.4-06/02/26240 від 08.10.2025 судом встановлено, що ОСОБА_2 була зареєстрована з 18.05.2010 по 27.12.2012 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.97).
Із листа Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради №06.4-06/02/25215 від 30.09.2025 судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 в період з 03.06.2010 по 04.05.2023 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Також за цією адресою на день смерті ОСОБА_3 зареєстровані ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.75). Вказані особи є співвласниками інших часток цього ж будинку.
Із відмітки у паспорті позивачки судом встановлено, що вона зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 з 14.06.2005, тобто на день смерті ОСОБА_2 – ІНФОРМАЦІЯ_1 та на день смерті ОСОБА_3 – ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивачка не була з ними зареєстрована за однією адресою (а.с.24).
23.09.2025 Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко С.О. заведена спадкова справа №24/2025 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 .. Із матеріалів спадкової справи судом встановлено, що із заявою про прийняття спадщини 23.09.2025 звернулась ОСОБА_1 , яка 16.10.2025 попросила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на належні померлому 7/100 часток спірного житлового будинку (а.с.46-81).
16.10.2025 постановою Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко С.О. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті рідного брата ОСОБА_3 з підстав пропуску ОСОБА_1 строку на прийняття спадщини.
13.10.2025 Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко С.О. заведена спадкова справа №28/2025 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . Із матеріалів спадкової справи судом встановлено, що із заявою про прийняття спадщини 13.10.2025 звернулась ОСОБА_1 , яка 16.10.2025 попросила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на належні померлій 7/100 часток житлового будинку (а.с.82-105).
16.10.2025 постановою Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко С.О. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_2 з підстав пропуску ОСОБА_1 строку на прийняття спадщини (а.с.20-21). 
Судом першої інстанції допитані свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які підтвердили факт проживання ОСОБА_1 у спадковому будинку на час смерті її матері. Зокрема, свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з батьком позивачки ОСОБА_10 з 1998 по 2004 р.р. Батько позивачки був інвалідом по зору. Деякий час в шкільному віці ОСОБА_11 проживала з ними, оскільки матір вела аморальний спосіб життя, зловживала алкоголем, донькою не опікувалась, але після досягнення 16 років ОСОБА_12 повернулась до матері та проживала разом з нею до її смерті по АДРЕСА_4 . Саме ОСОБА_12 займалась похованням, оскільки її брат також зловживав алкоголем та наркотичними засобами. Свідок ОСОБА_9 пояснив, що знайомий з ОСОБА_13 з 2010 року, знає, що матір ОСОБА_12 померла в 2012 році, в цей час ОСОБА_12 проживала по АДРЕСА_4 , доглядала за матір`ю. Знає, що у ОСОБА_14 був брат, який вживав наркотичні засоби та проживав з ними.
Надавши аналіз зібраним у справі доказам, суд врахував, прізвище позивачки і спадкодавиці різняться на одну голосну літеру «і» та «и», в свідоцтві про народження позивачки відомості про матір викладені російською мовою, тому зміна цієї літери пояснюється некоректним перекладом з російської мови на українську під час подальшого оформлення документів. Надані письмові докази, показання свідків не викликали у суду сумнівів щодо родинних відносин позивачки та ОСОБА_2 як доньки та матері. Тому судом обґрунтовано задоволені позовні вимоги про встановлення факту родинних відносин ОСОБА_1 та померлої ОСОБА_2 .. 
Дійшовши висновку, що ОСОБА_1 на день смерті своєї матері ОСОБА_15 постійно проживала у спадковому будинку, суд першої інстанції виснував, що є підстави для встановлення відповідного факту та визнання за позивачкою як за спадкоємицею першої черги права на спадщину на 7/100 часток спадкового будинку.
Відповідач рішення суду першої інстанції не оскаржував, а тому суд апеляційної інстанції в частині правильності визначення розміру частки позивачки у спадщині, що залишилася після смерті матері, не переглядає. 
Проте, суду не було надано жодного доказу на підтвердження того, що на час смерті ОСОБА_3 , тобто станом на 01.04.2022, позивачка проживала разом з ним за однією адресою. 
Свідок ОСОБА_8 пояснила, що не знає про обставини життя позивачки в цей період, свідок ОСОБА_9 не підтвердив, що позивачка проживала у 2022 році у спадковому будинку. Будь-які письмові докази спільного проживання позивачки разом із братом в матеріалах справи відсутні. 
За вказаних обставин, та у зв`язку з відсутністю належних і допустимих доказів, районний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 станом на 01.04.2022 р.
Апеляційна скарга не містить доказів на спростування висновків районного суду. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та суперечать фактичним обставинам справи.
Як зазначено в актовому записі про смерть ОСОБА_3 від 04.05.2023 причина смерті останнього не встановлена через гнилісні зміни. Актовий запис про смерть вчинено 04.05.2023(а.с.59). 
Із відповіді ГУНП в Запорізькій області від 10.10.2025 відомо, що 13.12.2022 слідчим відділенням відділу поліції №4 за фактом спричинення ОСОБА_3 тілесних ушкоджень, в результаті чого настала смерть останнього до ЄРДР внесені відомості у кримінальне провадження за ч.2 ст.121 КК України.
За інформацією органів місцевого самоврядування ОСОБА_3 був похований через рік і один місяць після своєї смерті, упізнання тіла відбулося невідомими особами лише 06.06.2023, протягом двох місяців з моменту ідентифікації особи померлого його тіло залишилося незатребуваним рідними, внаслідок чого він був похований за бюджетні кошти міста як безрідна особа.
Вказані фактичні обставини спростовують доводи апеляційної скарги про те, що на день смерті ОСОБА_3 його рідна сестра позивачка ОСОБА_1 проживала з ним однією сім`єю у спадковому будинку. 
Обставини справи встановлені судом першої інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують факт, що має юридичне значення.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Суд першої інстанції правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.
Аналіз викладеного свідчить про те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а отже апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Трачук Наталя Іванівна, залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 лютого 2025 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови. 
Повний текст постанови складено 22 квітня 2026 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: С.В. Кухар

Г.С. Подліянова