ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року	Львів	Справа № 300/5354/24 пров. № А/857/16965/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді: Гуляка В.В. 
суддів: Матковської З.М., Пліша М.А.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, 
на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року (суддя – Бобров Ю.О., час ухвалення – не вказаний, місце ухвалення – м. Івано-Франківськ, дата складання повного рішення – не зазначена), 
в адміністративній справі №300/5354/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, 
про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, 

встановив: 

У липні 2024 року позивач ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі – відповідач 1) та до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (далі – відповідач 2), в якому просив: 1) визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-2 від 27.06.2024 року №092650007312 щодо відмови позивачу у зарахуванні до стажу період з 06.12.1989 року по 04052001 року, з 07.05.2001 року по 29.11.2002 року згідно записів трудової книжки та призначенні дострокової пенсії, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; 2) зобов`язати відповідача-1 зарахувати позивачу до стажу роботи період з 06.12.1989 року по 04052001 року, з 07.05.2001 року по 29.11.2002 року згідно записів трудової книжки та призначити дострокову пенсію з 19.06.2024 року, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Відповідачі подали окремі відзиви на позовну заяву, у яких кожен зокрема висловив свої заперечення проти задоволення позовних вимог. Просили у задоволенні вимог позивача відмовити у повному обсязі.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 27.06.2024 №092650007312 про відмову ОСОБА_1 у призначенні дострокової пенсії за віком. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 06.12.1989 по 04.05.2001, з 07.05.2001 по 29.11.2002. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.06.2024 про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач-2 та оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що рішення суду прийняте без дотримання основних принципів здійснення правосуддя, верховенства права та законності, судом першої інстанції було невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що відповідачем-2 до страхового стажу позивача не враховані періоди трудової діяльності згідно трудової книжки ( НОМЕР_1 ): з 06.12.1989 по 04.05.2001, оскільки назва підприємства при прийнятті на роботу не відповідає назві підприємства на печатці, якою завірені записи. Крім того неможливо зарахувати до стажу вищевказаний період роботи і згідно довідки від 08.02.2024 № Ф-03/01-19, оскільки відсутня інформація про реорганізацію. Страховий стаж обчислено на підставі відомостей в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, пропорційно сплаченим внескам. з 07.05.2001 по 29.11.2002, оскільки відсутні дані в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Також неможливо зарахувати до страхового стажу періоди згідно уточнюючої довідки від 04.03.2024 № 35/59-4.01/187 з 02.10.1986 по 01.12.1986 та з 22.12.1986 по 21.02.1987, оскільки відсутня інформація на накази про звільнення з роботи. Також апелянт звертає увагу на те, що позивач своїм правом на подачу додаткових документів про роботу на підставі первинних документів не скористався, додаткові документи не надав. Вважає апелянт, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що суперечить діючим нормам.
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.04.2025 по справі № 300/5354/24 щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог позивача повністю.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Судом встановлено такі фактичні обставини справи.
19.06.2024 позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком.
Згідно принципу екстериторіальності вказана заява від 19.06.2024 та додані до неї документи розглядалися Головним управлінням Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, яким за результатами розгляду цієї заяви, прийнято рішення від 27.06.2024 №092650007312 про відмову позивачу в призначенні дострокової пенсії за віком (а.с.12).
Зі змісту вказаного рішення від 27.06.2024 №092650007312 видно, що відповідач-2 відмовив позивачу в призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю у нього необхідного страхового стажу – 25 років. Страховий стаж становить 8 років 4 місяці 14 днів. Не зараховано до страхового стажу: період роботи згідно записів трудової книжки з 06.12.1989 по 04.05.2001, оскільки назва підприємства при прийнятті на роботу заявника не відповідає назві підприємства на печатці; з 07.05.2001 по 29.11.2002, так як відсутня інформація про сплату внесків в індивідуальних відомостях про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Держаного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
Також відповідачем-2 не враховано страховий стаж згідно поданої уточнюючої довідки від 04.03.2024.
Позивач, не погодившись з вищенаведеним рішенням відповідача-2 звернувся до суду з даним позовом. 

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Судом першої інстанції вірно враховано, що принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел передбачено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV (далі – Закон №1058-IV).
Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Частиною 4 статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Судом першої інстанції вірно встановлено та не заперечується сторонами по справі те, що відповідачем-2 не зараховано до страхового стажу позивача періоди трудової діяльності з 06.12.1989 по 04.05.2001, оскільки назва підприємства при прийнятті на роботу не відповідає назві підприємства на печатці, якою завірені записи, згідно трудової книжки НОМЕР_1 .
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Відповідно до пункту 3 вказаного Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а необхідність підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами виникає виключно у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній чи наявності неправильних чи неточних записів про періоди роботи.
Так, судом встановлено та взято до уваги, що згідно записів трудової книжки НОМЕР_2 від 25.11.1988, позивач з 06.12.1989 по 04.05.2001 працював у Рогатинському «Агропроменерго» на посаді електромонтера (а.с. 17-20).
Як зазначено вище, підставою для відмови у врахуванні даного стажу позивача згідно поданої трудової книжки було те, що назва підприємства при прийнятті на роботу заявника не відповідає назві підприємства на печатці. 
Так, відповідно до вказаного запису позивача звільнено з роботи 04.05.2001, згідно наказу №2 від 05.05.2001, міститься підпис директора «Сільгоспенерго» та печатка даного підприємства, що може бути іншою у зв`язку із зміною назви підприємства чи його реорганізацією.
Суд першої інстанції вірно зазначає, що вказані записи є послідовними, чіткими, без перекреслень, містять печатки підприємств, підпис відповідальної особи, номери та дати наказів про прийняття та звільнення. Відтак, можна чітко ідентифікувати дату звільнення з роботи, посаду, підприємство на якому позивач працював (а.с. 10-11).
Також, жодних неправильних чи неточних записів саме про періоди роботи позивача, у зв`язку з чим необхідно підтверджувати трудовий стаж, пенсійним органом не виявлено.
Судом також вірно зазначено, що відповідачами не спростовано правильності заповнення трудової книжки позивача та не наведено інших обставин, які б могли викликати обґрунтовані сумніви у достовірності зазначених у ній даних.
При цьому, судом першої інстанції вірно встановлено, що факт роботи позивача з 06.12.1989 по 04.05.2001 підтверджується архівною довідкою від 20.06.2024 №Ф-08/01-19 у якій вказано про нарахування заробітної плати у Рогатинському “Агропроменерго”, «Сільгоспенерго» з грудня 1989 по травень 2001 (а.с. 13-14). 
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 «Про трудові книжки працівників» №301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Враховуючи вищенаведене, позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою для висновку про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.
У разі виявлення будь-яких сумнівів щодо наявності у позивача страхового стажу чи розбіжностях у поданих документах, відповідач мав право отримати будь-які необхідні документи або інформацію безпосередньо від позивача, підприємства, а не відмовляти позивачу в призначенні пенсії.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що до страхового стажу позивача має бути зарахований період його роботи з 06.12.1989 по 04.05.2001. 
Щодо доводів апелянта про неможливість врахування періоду роботи позивача з 07.05.2001 по 29.11.2002, оскільки відсутня інформація про сплату внесків до Пенсійного фонду України, то колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною 6 статті 20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі – Закон №2464-VI) відомості про страховий стаж та заробітну плату (дохід, грошове забезпечення), розмір сплаченого єдиного внеску та інші дані, що містяться в реєстрі застрахованих осіб, використовуються для обчислення та призначення страхових виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.
Починаючи з 01.01.2004 (день набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування») обов`язковою умовою зарахування певного періоду до страхового стажу є проміжок часу, протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. 
Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, несплата таких внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивача періодів його роботи на таких підприємствах.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зарахування періоду роботи позивача з 07.05.2001 по 29.11.2002 до його страхового стажу.
Враховуючи вищенаведені обставини, записи трудової книжки НОМЕР_2 від 25.11.1988 відповідають періодам трудової діяльності позивача, а тому посилання апелянта на неможливість врахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 06.12.1989 по 04.05.2001, з 07.05.2001 по 29.11.2002 – є безпідставними та необгрунтованими.
Відтак, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 27.06.2024 №092650007312 про відмову у призначенні пенсії є протиправним та підлягає скасуванню.
Суд першої інстанції також вірно врахував вимоги частини 1 статті 44 Закону №1058-ІV та пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 та дійшов обгрунтованого висновку, що дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області.
Така позиція узгоджується, зокрема з правовою позицією Верховного Суду висловленою в постанові від 08.02.2024 по справі №500/1216/23.
Доводи апеляційної скарги вищенаведених висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться до непогодження із ним, а тому апеляційним судом визнаються як необґрунтовані. 
Колегія суддів також враховує, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог - позивач не оскаржує.
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права з повним встановленням обставин справи, що не спростовано доводами апеляційної скарги, які колегією суддів відхиляються як необґрунтовані з урахуванням наведеного вище правового регулювання спірних правовідносин.
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області – залишити без задоволення. 
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року в адміністративній справі №300/5354/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	З. М. Матковська 	
 	 	М.А. Пліш